ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 р. 	Справа № 520/7230/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Старосуда М.І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В.  по справі № 520/7230/19
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі- відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 (реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_3 ) в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 (реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_3 ) отримував під час проходження військової служби, здійснити виплату суми перерахунку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, здійснити виплату суми перерахунку.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм  матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої  інстанції встановлено, що з 17.07.1992 по 07.10.2015 проходив військову службу в Збройних силах України у військовій частині НОМЕР_1 (п/п НОМЕР_4 ), де отримував грошове забезпечення.
11.08.2015 наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №644 позивача звільнено у запас відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за пунктом “б” (за станом здоров`я).
Із списків військової частини позивач виключений з 07.10.2015 згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 (п/п НОМЕР_4 ) №219 від 07.10.2015, яким, зокрема, наказано виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМУ від 17.07.1992 №393 за 24 календарних років.
Військова частина розрахувала розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та виплатила позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася позивачу відповідно до постанови КМУ від 22.09.2010 №889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій” (зі змінами внесеними постановою КМУ від 13.03.2013 №161).
03.07.2019 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби, та здійснити виплату суми перерахунку.
Військова частина НОМЕР_1 листом №10/859 від 22.07.2019 відмовила позивачу у здійсненні нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  в силу положень ст. 9 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щомісячна додаткова грошова винагорода є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. 
Відповідно до ст. 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. 
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 15 Закону України №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Згідно ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
На виконання вказаного закону, Кабінетом Міністрів України було затверджено Постанову про “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” від 22 вересня 2010 року №899 (яка була чинна на момент звільнення позивача зі служби).
Відповідно до приписів підпункту 2 пункту 1 вказаної постанови (у редакції, чинній на час звільнення позивача), установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпосередньо законом встановлено базу нарахування одноразової грошової допомоги - місячне грошове забезпечення, а розмір щомісячної одноразової грошової допомоги визначений Кабінетом Міністрів України в межах повноважень у відсотковому відношенні.
          Колегія суддів відхиляє доводи відповідача в апеляційній скарзі, що щомісячна додаткова грошова винагорода не включається до грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги у відповідності до положень п. 38.6 Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 № 260, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що в матеріалах справи міститься копія постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 25.12.2017 по справі №642/1519/17, яка набрала законної сили.
В межах вказаної справи судом встановлено, що відповідно до грошового атестата серія ЗУ № 182139, виданого в/ч пп. В 6250 та наказів командира №219 від 07.10.2015, №1662 від 03.08.2015, №1953 від 01.09.2015, №2297 від 01.10.2015, вбачається, що на час звільнення позивача з військової служби розмір його грошового забезпечення включав щомісячну додаткову грошову винагороду, яка становила 60% місячного грошового забезпечення. Довідкою в/ч НОМЕР_1 №10/641 від 19.07.2017 підтверджено, що ОСОБА_1 отримував щомісячну додаткову грошову винагороду за останніх 24 місяці підряд перед місяцем звільнення з військової служби, з якої сплачено внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Частиною 4 статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З наведеного встановлено, що позивач під час проходження служби отримував щомісячну грошову винагороду за останні 24 місяці перед звільненням.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що додаткова винагорода була нарахована та виплачувалась позивачу постійно до його звільнення з військової служби.
Відповідно до схеми додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, до одноразових віднесені такі види грошового забезпечення: 
-винагорода, призначення та виплата якої пов`язана з обсягом та складностями роботи, що виконується під час проходження військової служби; 
-матеріальна допомога на початкове обзаведення (вид матеріального забезпечення військовослужбовців, передбачений статтею 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”), а також одноразова матеріальна допомога військовослужбовцям строкової військової служби.
Зазначені допомоги є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення, які відповідно до частини другої статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” відносяться до складу грошового забезпечення військовослужбовців.
В той час, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 9 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення включає в себе як одноразові додаткові види грошового забезпеченя, так і щомісячні додаткові види грошового забезпечення, до складу яких входить  винагорода, яка має постійний характер.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що розмір грошового забезпечення військовослужбовців та база для нарахування одноразової грошової допомоги визначається безпосередньо наказом Міністра оборони України, а саме  приписами п. 38.6 Інструкції від 11.06.2008 № 260 з огляду на наступне.
Згідно з п. 38.1 Інструкції № 260 від 11.06.2008 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Також пункт 38.6 Інструкції № 260 від 11.06.2008 визначав, що військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у пунктах 38.1 та 38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються: звільненим з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що вказані підзаконні акти суперечать нормам Закону № 2011-XII, яким безпосередньо встановлений розмір грошового забезпечення військовослужбовців та база для нарахування одноразової грошової допомоги, а отже не можуть бути змінені наказом Міністра оборони України, а тому у  разі  існування  суперечності  між  актами,  прийнятими різними  за  місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та  нижчестоящим,  застосовується   акт,   прийнятий   вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.05.2019 по справі №820/5285/17.
Відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що задоволення позовних вимог в частині здійснення виплати суми перерахунку, як похідної, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Відповідно ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно ч.2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Виходячи зі змісту вказаних норм, метою адміністративного судочинства є забезпечення ефективного захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб від суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи приписи наведених норм та протиправну поведінку суб`єкта владних повноважень, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби забезпечить ефективний захист порушеного права позивача.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Таким чином, задля належного і ефективного способу захисту порушеного права позивача необхідним є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 .
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.             
Відповідно до ст. 316     КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.             
Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -                    
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 по справі № 520/7230/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    М.І. Старосуд