24.02.20
22-ц/812/346/20
Єдиний унікальний номер судової справи 490/1462/19
Номер провадження 22-ц/812/346/20
Номер провадження 22-ц/812/407/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

24 лютого 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Ямкової О.О., 

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,
        представника відповідача - Хмельницького В.С.,
представника третьої особи - Руснакової Т.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 09 грудня 2019 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Прокуратура Миколаївської області, Головне управління Національної поліції України в Миколаївській області, про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Прокуратура Миколаївської області, Головне управління Національної поліції України в Миколаївській області, про відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 лютого 2013 року органами досудового розслідування внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно позивача за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч1 ст.366 КК України.
В ході розслідування, 21 липня 2015 року, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, тобто у привласнені чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем та у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до офіційних документів завідомо недостовірної інформації.
Під час досудового розслідування та під час судового провадження до позивача застосовувались запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту, особистого зобов`язання, а також здійснювалось за судовим рішенням відсторонення останнього від посади та проводилось відносно нього службове розслідування.
Крім того, без наявності ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення негласних оперативно-розшукових заходів по аудіо-, відео- контролю розмов позивача у період з 07 липня 2015 року по 29 липня 2015 року поліцейськими прослуховувались особисті розмови позивача, що підтверджується протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 31 серпня 2015 року, протоколами про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 15 липня 2015 №2441т., від 24 червня 2015 року №2149т.
В грудні 2015 року начальником відділу прокуратури Миколаївської області затверджено обвинувальний акт.
Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 25 червня 2018 року, обвинуваченого ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366 та ч.5 ст.191 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдано, за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень.
На думку позивача, під час перебування його під слідством та судом були порушені його конституційні права та свободи незаконними діями органів досудового розслідування, оскільки фактично йому були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились стосунки з оточуючими, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань. Крім того, порушено нормальні життєві зв`язки, оскільки він значний проміжок часу повинен був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. 
Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 просив позов задовольнити, стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Представник відповідача Державної казначейської служби України надав до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що підстави для відшкодування моральної шкоди з державного бюджету відсутні та розмір моральної шкоди є надуманим, визначений позивачем без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових витрат та обсягу моральних страждань. Крім того, посилався на те, що не допускається стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Таким чином, визначений у позовній заяві порядок відшкодування шкоди проводиться не з Єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу України, а лише з Державного бюджету України.
Представник Національної поліції України надала до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що при встановлені обґрунтованості позовних вимог позивача варто звернути увагу на те, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при відшкодуванні моральної шкоди в такому випадку має застосовуватись у розмірі 1 921 грн., а загалом сума відшкодування повинна складати 65 314 грн. (1 921 х 34 місяці). При цьому, ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог не надав жодних доказів моральних втрат.
Представник прокуратури Миколаївської області надала до суду пояснення, в яких зазначала, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, при визначенні якого слід виходити з часу незаконного перебування під слідством та судом, а також розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи в суді, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» складає 4 173 грн. З огляду на це та враховуючи засади розумності та справедливості, як того вимагає ч.3 ст.23 ЦК України, на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 146 055 грн. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Судові витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок держави.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач знаходився під слідством та судом з 21 липня 2015 року (день повідомлення про підозру) по 25 червня 2018 року (дата набрання виправдувальним вироком суду законної сили), тобто 35 місяців 4 дні.
Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи складала 4 173 грн., сума, що підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншою, ніж 146 593 грн. 45 коп.
З урахуванням конкретних обставин, зокрема, тривалості перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, районний суд вважав можливим визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.
Не погодившись із судовим рішенням,  ОСОБА_1  та Державна казначейська служба України, кожен окремо, подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що при визначені розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції не врахував наявні фактичні обставини кримінального переслідування позивача, що полягали у тривалості та характері переслідування, особливій тяжкості звинувачень, застосованих до позивача запобіжних заходів, їх тривалості і характеру, а також широке негативне висвітлення даного кримінального провадження у засобах масової інформації. 
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на те, що суд першої інстанції повно встановив всі обставини справи, але неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, просила рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що при ухваленні судового рішення не було враховано порядок виконання рішень про стягнення коштів державного бюджету, що здійснюється виключно Казначейством України у порядок, встановлений Кабінетом Міністрів України. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , та часткового задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. 
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Зокрема, у п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України визначено, що якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з п.1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону України право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
За правилами ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у ст.1 цього Закону України випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, моральна шкода.
У ч.ч.5,6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до частин 2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що 24 лютого 2013 року внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42013160010000021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України.
21 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, за ч.1 ст.366 КК України, а саме: складанні, видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей (службове підроблення) та за ч.5 ст.191 КК України, а саме: заволодінні та розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою, в особливо великих розмірах (том 1 а.с.19).
З обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12013160030000943 від 24 лютого 2013 року, складеного прокурором відділу прокуратури Миколаївської області юристом 1-го класу Обуховським О.В., ОСОБА_1 обвинувачується у привласнені чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.366, ч.5 ст.191 КК України (том 1 а.с.14-18).
29 липня 2015 року слідчим суддею Центрального районного суду міста Миколаєва застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною цілодобово залишати місце свого проживання (том 1 а.с.22).
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2015 року ОСОБА_1 відсторонено від посади директора КП «Центральний ринок» та директора ТОВ «Карлет» до 28 вересня 2015 року включно (том 1 а.с.24).
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2015 року з метою можливої конфіскації майна накладено арешт на майно та транспортні засоби: автомобіль Toyota Highlander 3456, 2011 року випуску, та автомобіль Ssang Yong Korando 1998, 2012 року випуску (том 1 а.с.30).
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 серпня 2015 року ухвалу слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2015 року відносно підозрюваного ОСОБА_1 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту було скасовано та прийнято нову ухвалу, якою застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. У відповідності з ч.5 ст.194 КПК України покладено на ОСОБА_1 обов`язок не відлучатись із міста Миколаєва без дозволу слідчого, прокурора, суду, а також повідомляти відповідні органи про зміну свого місця проживання та роботи (том 1 а.с.78-83). 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року ухвалу слідчого судді Центрального районного суду Миколаєва від 29 липня 2015 року відносно підозрюваного ОСОБА_1 про відсторонення від посади директора КП «Центральний ринок» та директора ТОВ «Карлет» скасовано та прийнято нову постанову, якою відсторонено ОСОБА_1 на строк до 28 вересня 2015 року включно від посади директора ТОВ «Карлет». У відстороненні позивача від посади директора КП «Центральний ринок» відмовлено (том 1 а.с.84-86).
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2015 року стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, передбачені ч.5 ст.195 КПК України (том 1 а.с.26).
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2015 року застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 на строк до 29 листопада 2015 року захід забезпечення кримінального провадження у вигляді його відсторонення від посади директора ТОВ «Карлет» (том 1 а.с.28).
В подальшому запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання стосовно ОСОБА_1 та відсторонення останнього від посади за судовими рішеннями були продовжені (том 1 а.с.88-112). 
Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 25 червня 2018 року, ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень було виправдано (том 1 а.с.10-11,12-13).
За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що матеріалами справи підтверджено та судом першої інстанції вірно встановлено, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягала у душевних та психічних стражданнях, моральних втратах, яких він зазнав внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури, незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності, що призвело до погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних та звичних життєвих зв`язків, необхідності захищатись від необґрунтованих обвинувачень та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Встановивши ці обставини та керуючись ст.1176 ЦК України та ст.ст.2-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року за №215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, яка, окрім іншого, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Державна казначейська служба України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).
За такого, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2019 року в частині задоволених вимог змінити та викласти його резолютивну частину в наступній редакції, а саме: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 150 000 грн. 
Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України, які стосуються неправильного визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, зокрема щодо не застосування судом розрахункової величини прожиткового мінімуму при визначені розміру відшкодування, то колегія суддів виходить з наступного.
Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.
З урахуванням викладеного, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, що вірно було зроблено судом першої інстанції.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.
За такого, апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню.
Водночас, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди. 
Так, районний суд, встановивши всі обставини справи, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту його тривалого безпідставного перебування під слідством, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, прийшов до обґрунтованого висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в даному випадку є 150 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.
Щодо відшкодування моральної шкоди позивачу за порушення при вчинені окремих слідчих дій, які на думку позивача, не були враховані судом першої інстанції при визначені загального розміру компенсації моральної шкоди, то таке не підлягає відшкодуванню, оскільки охоплюється відшкодуванням саме за факт перебування під слідством і судом і таке стягнення проведено вище. До того ж, в протилежному випадку, буде мати місце подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одні і ті ж дії.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та визначення розміру моральної шкоди. Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції позивачем також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2019 року в частині задоволених вимог - змінити, виклавши його резолютивну частину в частині стягнення відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в наступній редакції:
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        П.П. Лисенко

                                                               О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення
складено 26 лютого 2020 року