справа № 755/7357/19
провадження № 22-ц/824/2433/2020

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
11 лютого 2020 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька  К.П., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання -  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Київ від 25 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
                                                В С Т А Н О В И В:
У  травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначала, що вона має право на заняття жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований відповідач по справі. Відповідач не проживає, не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням квартири та з оплатою комунальних послуг. В спірній квартирі відсутнє майно, що належить відповідачу. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду міста Київ від 25 липня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено повністю.
Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення  є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є таким, що підлягає скасуванню.
Указує, що відповідач не проживає в указаній вище квартирі, що підтверджується наданими Актом від 20 жовтня 2018 року, затвердженим Начальником Житлово-експлуатаційної дільниці №403 та Актом від 22 серпня 2008 року. А реєстрація відповідача у зазначеній квартирі, перешкоджає позивачу у призначені їй субсидії на оплату житлово-комунальних послуг.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомляв.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасника справи, що з`явився у судове зсідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, чим не виконано вимоги статті 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується  матеріалами справи,  ОСОБА_1 відповідно до Ордеру на жиле приміщення №106 від 07 березня 1990 року є основним квартиронаймачем житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрована.
В квартирі, що знаходиться за указаною вище адресою зареєстрований онук позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до Акта № 403 від 20 жовтня 2018 року, складеного на звернення ОСОБА_1 комісією у складі старшого майстра ОСОБА_4 та майстра т/д ОСОБА_5 , ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду із даним позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статтей 71, 72 ЖК Української РСР, позивач посилалася на те, що відповідач її онук ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі вже понад десять років. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на Акт від 22 серпня 2008 року та Акт №403 від 20 жовтня 2018 року. Указує, що відповідач не бере участі в отриманні та облаштуванні житла, не сплачує житлово-комунальні послуги, а наявність реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації прав, пов`язаних з користуванням житлом.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).
Відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Як слідує із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 на законних підставах, в установленому законом порядку та зі згоди позивача зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , а отже набув право користування житловим приміщенням та має право на житло.
Разом із тим, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її онук ОСОБА_2 є відсутнім у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, оскільки матеріали справи не містять жодної інформації про причини відсутності відповідача за місцем його реєстрації.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків про безпідставність позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
З урахуванням недоведеності позову апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі, квартплату та комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла не бере.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки цей спір безпосередньо впливає на права особи на житло, що закріплене у статті 8 Європейської конвенції з прав людини.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, та відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін та викликом свідка, колегія суддів виходить з наступного.
Порядок розгляду справ у порядку спрощеного провадження врегульовано главою 10 розділу ІІІ ЦПК України.
06 червня 2019 року ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про розгляд справи з викликом сторін та виклик свідка.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Київ від 20 червня 2019 року у задоволені клопотання ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалу місцевий суд мотивував тим, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
За змістом частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин; у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частин першої-третьої статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Отже,  приймаючи до уваги предмет позову, суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі правильно визначив, що розгляд даної справи має відбуватися в порядку спрощеного позовного провадження.
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту не проживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин.
Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Дніпровського районного суду міста Київ від 25 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

 
Головуючий  	Т.О. Писана    	
Судді  	  К.П. Приходько      	
 	С.А. Голуб