ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2020 року 
Київ
справа №808/8711/15
адміністративне провадження №К/9901/26959/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області
на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року (головуючий суддя - Каракуша С.М.)
та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року (колегія суддів: головуючий суддя- Щербак А.А., судді - Шальєва В.А., Баранник Н.П.)
у справі №808/8711/15
за позовом Публічного акціонерного товариства "Завод залізобетонних конструкцій №1"
до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій №1" (далі - Товариство, ПАТ «ЗЗБК № 1», позивач, платник) звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - ДПІ у Заводському районі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про правомірність визначення своїх податкових зобов`язань. 

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року, адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано прийняте Державною податковою інспекцією у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 09.11.2015 № 0000622200;

- присуджено на користь Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 1» за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області судові витрати у розмірі 1 218 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач надав всі необхідні первинні документи, які підтверджують реальне здійснення правочинів, укладених між позивачем та ТОВ "Буд-Енерго-Стандарт", а тому позивачем правомірно сформовано податковий кредит за наслідками господарських операцій Товариства з вказаним вище контрагентом.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що контрагент позивача не має достатньої кількості трудових ресурсів та основних засобів для виконання умов укладеного з позивачем договору підряду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у період з 20.10.2015 по 21.10.2015 посадовими особами відповідача проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» за квітень 2015 року та з питань формування податкових зобов`язань з податку на додану вартість при подальшій реалізації придбаних у ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» товарів (робіт, послуг) за квітень 2015 року.

За результатами перевірки складено Акт №1083/08-25-22-011/13628220 від 28.10.2015 (далі - Акт перевірки, том 1 а.с. 11-32).

Згідно з висновками Акта перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог: підпунктів 14.1.36, 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пунктів 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження ПАТ «ЗЗБК № 1» податкових зобов`язань з податку на додану вартість у загальному розмірі 36 700 грн, у тому числі за квітень 2015 року на суму 36 700 грн (том 1 а.с. 31).

На підставі Акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 09.11.2015 №000062220, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 36 700 грн - за основним платежем та 18 350 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (том 1 а.с. 49).

Контролюючий орган дійшов висновку про відсутність реального виконання господарських договорів, укладених між позивачем та ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» з огляду на відсутність у контрагента позивача необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень та транспортних засобів, а складені товарно-транспортні накладні оформлені з порушенням вимог законодавства.

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту   198.3   статті   198 ПК   України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до   статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими   пунктом 201.11   статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст.     71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч.   1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (Замовник) та ТОВ "Буд-Енерго-Стандарт" (Виконавець) укладено договір підряду №38 (15), за умовами якого Виконавець зобов`язується власними силами та за власний рахунок, протягом десяти днів з моменту укладення договору здійснити: ремонт та переобладнання 1ї металоформи панель резервуара ПС в металоформу для виготовлення двох виробів СПБ-1/СПБ-2; ремонт та переобладнання 1ї металоформи хреста в металоформу для виготовлення двох виробів СП-1/СП-2; ремонт та переобладнання 1х металоформи стінової панелі в металоформи для виготовлення двох виробів ПП-1; виготовлення з матеріалів Замовника двох опалубок блоків паттерн та 1 шт. кіссону. Загальна вартість робіт за договором становить 146 400 з ПДВ. 

Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 договору, Підрядник виконує роботи особисто або з залученням субпідрядних організацій. При виконанні робіт, Виконавець застосовує власні витратні матеріали, а металопрокат надається Замовником. Роботи виконуються на полігоні «ПАГ». Строк виконання робіт - до 30.04.2015. Згідно пункту 5.1 розділу 5 Договору, розрахунок здійснюється за фактично виконані роботи протягом 30 днів з моменту підписання актів виконаних робіт (том 1 а.с. 85-87).

На підтвердження реальності виконання умов зазначеного договору, позивач надав копії: акту передачі матеріалів, акту передачі металоформ та відходів виробництва, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкової накладної, платіжного доручення №4905 від 08.05.2015, тощо.

Також позивачем надано цивільно-правові договори №0104/5 від 01.04.2015, №0104/2 від 01.04.2015, №0104/4 від 01.04.2015, №0104/1 від 01.04.2015, №0104/3 від 01.04.2015, укладені між ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» та фізичними особами, що здійснювали будівельні роботи за Договором підряду № 38(15) від 20.04.2015 (том 1 а.с. 161-166).

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що виготовлені та відремонтовані ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» металоформи в подальшому були використані ПАТ «ЗЗБК № 1» для виготовлення вогневих споруд для ТОВ «Південспецбуд» за Договором №37 (15) від 27.04.2015 (том 1 а.с. 76-77).

Крім того судами встановлено, що на підставі усної домовленості між ПАТ «ЗЗБК № 1» та ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт», останнім було поставлено на адресу позивача щебінь фракцій 20-40 у кількості 600 тн. Постачання товару здійснювалось автомобільним транспортом, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (том 1 а.с. 97-107, 112-121). Поставка та передача товару також підтверджується видатковими накладними на щебінь, що поставлявся, №БУ-28 від 20.04.2015, №БУ-22 від 17.04.2015 та відвантажувальними відомостями (том 1 а.с. 96, 107-109, 111, 122-124).

За отримані товари ПАТ «ЗЗБК № 1» розрахувалось з ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» у безготівковій формі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №9144 від 29.04.2015 та №4876 від 23.04.2015 (том 1 а.с. 206, 208).

У ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраними судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування своїх податкових зобов`язань за результатами господарських відносин з вказаним вище контрагентом.

Так, судами досліджено первинні документи, які згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку.

Вказані документи, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом.

Посилання контролюючого органу на відомості про відсутність у Товариства необхідних ресурсів для ведення відповідної господарської діяльності з обсягом робіт та у відповідні строки, зокрема, трудових ресурсів, матеріальних та виробничих активів, як на підставу для відмови в позові, обґрунтовано відхилено судами, оскільки чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності у останніх основних фондів, тощо. Відсутність у контрагента добросовісного платника податку, яким є позивач, матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення інших субпідрядників (працівників чи організацій) є можливим за умовами укладеного між позивачем і вказаного вище контрагентом договорів.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладених договорів, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій з зазначеним контрагентом, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час вирішення спору), за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентом сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                       І. А. Гончарова

Судді                                                                                                            І. Я. Олендер

                                                                                                                  Р. Ф. Ханова