Номер провадження: 22-ц/813/2025/20 
Номер справи місцевого суду: 495/8211/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Заїкін А. 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/8211/19

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів: - Князюк О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Віцько А.І.,

учасники справи: 
- позивач – 1) ОСОБА_1 ,
- відповідачі – 1)  ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлену у складі судді Прийомової О.Ю. 13 вересня 2019 року про забезпечення позову, 
встановив:

У вересні 2019 р. представник ОСОБА_1 – адвокат Стрезєв А.І. звернувся до суду з позовом в якому просить: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу №2935/Б від 23.11.2002 р. квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 54,3 кв. м., житловою площею - 33,9 кв. м., допоміжною площею – 20,4 кв. м., яка в цілому складається з: 1 – коридор; 2 – туалет; 3 – ванна; 4 – кухня; 5 – житлова; 6 – житлова; 7 – житлова; 8 – шафа; 9 - лоджія, укладений в представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському Одеської області між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; 2) визнати недійсним договір дарування серії та номер 532, виданого 13.09.2018 р. приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В.; 3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на вказану квартиру за третьою особою.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету міської ради міста Білгород-Дністровського Одеської області 27 липня 2004 р., згідно з розпорядженням від 27 липня 2004 р. за №8376, позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , яка складається із трьох житлових кімнат, житловою площею - 33,9 кв. м., загальною площею - 54,3 кв. м.. До моменту приватизації дана квартира перебувала у державній власності. 23 серпня 2005 р. позивачкою було укладено договір дарування вказаної квартири з ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у шлюбі. Однак, фактичної передачі ОСОБА_4 вказаної квартири не відбулось, метою укладання вказаного договору було лише пільгове набуття громадянства України відповідачем. 15 вересня 2005 р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, після чого позивачка і надалі продовжила жити в даній квартирі. Згодом стало відомо, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 12 квітня 2018 року було визнано договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дійсним та визнано за останньою право власності на дану квартиру. В свою чергу ОСОБА_2 було подаровано вказану квартиру ОСОБА_3 , згідно договору дарування, серія та номер 532, нотаріально посвідченого 13.09.2018 р. приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В.. Позивачка зазначає, що право власності на квартиру ОСОБА_2 було набуто неправомірно, тому вона не мала права виступати стороною договору дарування, оскільки є незаконним правонабувачем (а. с. 3 – 9).
Одночасно з позовом позивачкою було подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просить накласти арешт на вказане вище нерухоме майно. Також, просила заборонити органам Державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти дії щодо реєстрації (перереєстрації) речових прав відносно майна - квартири АДРЕСА_1 та складається в цілому із трьох житлових кімнат, житловою площею - 33,9 кв. м., загальною площею - 54,3 кв. м..
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідачами по справі було неправомірно набуто право власності на квартиру, власником якої та той час була позивачка, яка і в подальшому користується цією квартирою. На думку позивачки існує ймовірність подальшого відчуження майна іншим особам до моменту ухвалення рішення судом. ОСОБА_2 набула право власності лише у травні 2018 р., а вже 13.09.2018 р. здійснила відчуження цієї квартири шляхом укладення договору дарування, що на думку позивачки свідчить про бажання унеможливити (ускладнити) повернення квартири в юридичний стан, який існував до неправомірних, як на думку позивачки, дій останньої (а. с. 11 – 12).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2019 р. було відкрито провадження по справі.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2019 р. заяву представника позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову було задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні вимоги заяви про забезпечення позову щодо заборони органам Державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти дії щодо реєстрації (перереєстрації) речових прав відносно вищенаведеного майна було відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що предметом позову є саме квартира АДРЕСА_1 , яка як на думку позивачки незаконно перейшла до власності відповідачів, щодо якої і заявлено вимоги заяви про забезпечення позову. Отже, позивачкою додержано правила співмірності позовних вимог з вимогами заяви про забезпечення позову. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою доведено реальну можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, адже лише у квітні 2018 року на підставі заочного рішення суду спірне нерухоме майно перейшло у власність ОСОБА_2 , а вже 13.09.2018 р. остання здійснила відчуження цієї квартири шляхом укладення договору дарування. 
Також, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 03.09.2019 р., власником квартири АДРЕСА_1 є вже ОСОБА_6 на підставі договору дарування серії та номер 1004, виданого 20.08.2019 р. приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. (а. с. 25 – 28).
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2019 р.. Постановити нову ухвалу, якою у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувану ухвалу постановлено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції було застосовано заходи забезпечення позову, які безпосередньо не пов`язані із заявленим позивачем вимогами. Застосовані заходи забезпечення позову порушують права та інтереси законного та добросовісного власника майна, який добросовісно набув майно, на яке було накладено арешт.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв, клопотань не надали.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо забезпечення позову, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України, згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає зазначеним вимогам.
За правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
В позовній заяві позивачка заявляє вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання недійсним договору дарування цієї квартири та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на вказану квартиру, а отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було додержано правила співмірності виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було застосовано заходи забезпечення позову, які безпосередньо не пов`язані із заявленим позивачем вимогами є безпідставними.
З урахуванням вищевказаних приписів законодавства інші доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідку задоволення вимог апеляційної скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що задовольняючи вимоги вищевказаної заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення для забезпечення реального та ефективного виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивачки, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідку задоволення апеляційної скарги.
Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову без порушень діючого законодавства, підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 відсутні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеській 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2019 року про забезпечення позову – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе