Ухвала
іменем України 
17 лютого 2020 року
м. Київ
справа №703/27/19
провадження №51-6367 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги представника потерпілого                     ОСОБА_4 та цивільного позивача ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_7 , 
встановив:
За вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 червня 2019 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Курської області Російської Федерації та жителя                        АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді штрафу в розмірі  триста п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів громадян, що еквівалентно               5950 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Цивільний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто                   з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 50 000 грн моральної шкоди, 14 999 грн витрат на правову допомогу, на користь ОСОБА_5 10 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Як установлено судом першої інстанції, 6 вересня 2018 року близько 13:00 ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині  вул. Кармелюка біля будинку                  № 72, в напрямку від перехрестя з вул. Б. Хмельницького в м. Сміла до с. Велика Яблунівка, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, перед початком виконання маневру лівого повороту, не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав зміну напрямку руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, в результаті чого не надавши перевагу в русі мотоциклу «МТ 10-36», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху, здійснив з ним зіткнення, порушивши при цьому п. 1.5; п. п. «б, д» п. 2.3, п. п. 10.1., п. 10.4 Правил дорожнього руху України. Внаслідок порушення засудженим правил безпеки дорожнього руху потерпілий ОСОБА_4 отримав легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року апеляційні скарги  засудженого ОСОБА_7 , представника потерпілого та цивільного позивача - адвоката ОСОБА_6 задоволено частково, вказаний вирок скасовано в частині розв`язання цивільного позову   ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та призначено  в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі представник потерпілого і цивільного позивача, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці, порушує питання про скасування оспорюваної ухвали та призначення нового розгляду              в суді апеляційної інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 зазначає,  що судом першої інстанції при винесенні вироку не в повному обсязі було враховано положення ст. 65 КК, що потягло за  собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 через м`якість. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги щодо несправедливості заходу примусу через м`якість, призначеного судом першої інстанції, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши жодного мотиву, безпідставно залишив його апеляційну скаргу в цій частині без задоволення, а оскаржуваний вирок в частині призначення покарання без змін. Вважає, що рішення апеляційного суду не є достатньо обґрунтованим та вмотивованим, і постановлено без додержання ст. 419 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі адвоката ОСОБА_6 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні засудженому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, відповідно до вимог статей 65-67 КК, врахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного, який не працює та є пенсіонером, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, водійське посвідчення має                30 років та отримав 26 червня 2014 року нове, одружений, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, адміністративних стягнень за вчинення правопорушень на транспорті не мав, вину у вчиненому визнав. Крім того, судом враховано обставину, що пом`якшує покарання – щире каяття, а також відсутність у справі обставин, що його обтяжують. При цьому судом було взято до уваги досудову доповідь органу пробації, за висновком якого виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк і не становить небезпеку для суспільства.
Зваживши на всі наведені обставини, суд умотивовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді штрафу в розмірі наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК                             з додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами на визначений строк.
При цьому, судом першої інстанції, незважаючи на альтернативу призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК, обґрунтовано позбавив ОСОБА_7 права керування транспортними засобами на строк два роки, врахувавши встановленні в провадженні фактичні обставини, зокрема те, що він допустив грубе порушення Правил дорожнього руху з виїздом на смугу зустрічного                   руху,  не  переконавшись у безпечності цього маневру, що призвело до                              дорожньо–транспортної пригоди, внаслідок якої водій зустрічного транспортного засобу отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а також позицію самого потерпілого ОСОБА_4 про необхідність призначення засудженому цього додаткового покарання.
У касаційній скарзі представник потерпілого і цивільного позивача не навів переконливих доводів та мотивів, які би давали підстави вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість та ставили під сумнів правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо цього у судових рішеннях. 
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, доводи адвоката ОСОБА_6 були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, проаналізувавши вирок суду та обґрунтовуючи в ухвалі свою позицію, погодився з рішенням суду першої інстанції в частині призначеного засудженому ОСОБА_7                покарання, вказавши, що таке призначено з додержанням вимог статей 50,                   65 КК і є справедливим та таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи                        і вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги адвоката                      ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень не дає підстав вважати, що покарання засудженому призначено з порушення визначених у законі загальних засад.
Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК,                             у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд при прийнятті рішення.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції та вмотивованість його висновків з питань невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, адвокат ОСОБА_6 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається. 
З огляду на викладене касаційна скарга представника потерпілого ОСОБА_4 та цивільного позивача ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_6 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2                    ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпредставника потерпілого ОСОБА_4 та цивільного позивача ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 7 листопада                       2019 року щодо засудженого ОСОБА_7 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3