Постанова
Іменем України 
11 січня 2020 року
 
м. Київ
справа № 203/718/18
провадження № 61-6595св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - Данильченко Олена Олександрівна,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної в місті Дніпрі ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Католікяна М. О., від 11 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів Деркач Н. М., Макарова М. О., Ткаченко І. Ю., від 20 лютого 2019 року.
 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної в місті Дніпрі ради, про виселення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 листопада 2016 року банк у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 08 травня 2007 року набув право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , в якій безпідставно проживають відповідачі. Позивач вказував, що відповідачам було надіслано письмову вимогу про звільнення житлового приміщення, проте вони ухилились від її виконання. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити відповідачів із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року провадження у справі закрито.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що аналіз правовідносин у цій справі та у справі № 203/932/14-ц свідчить про їх однаковий суб`єктний склад, подібність предметів та підстав, тобто існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що суб`єктний склад сторін у справі, предмет та підстави позовів є тотожними зі справою № 203/932/14-ц, в якій вже ухвалено судове рішення, а тому районний суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що склад учасників справи, яка переглядається, та справи № 203/932/14-ц є різним, оскільки в одному випадку інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , 2002 року народження, представляв батько, а в іншому - матір. Позивач вважає, що з позовом у цій справі він звернувся з інших підстав, ніж у справі № 203/932/14-ц, а саме як власник квартири, яку він набув у позасудовому порядку відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», у той час як у іншій справі позивач просив виселити відповідачів на підставі частини першої 
статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 24 травня 
2017 року у справі № 203/932/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Центральної районної в м. Дніпрі ради, відмовлено у задоволенні позову 
ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 . 
Зазначене судове рішення набрало законної сили, АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржувалося.
Під час розгляду справи № 203/932/14-ц встановлено, що 08 травня 
2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у сумі 300 тис. доларів США строком до 30 травня 2037 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 08 травня 2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано належну ОСОБА_1 квартиру 
АДРЕСА_1 . 
Звертаючись до суду з позовом у справі № 203/932/14-ц, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів. Згодом, зменшивши позовні вимоги, банк просив виселити відповідачів зі спірної квартири на підставі частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», право власності на яку на час розгляду справи зареєстровано за банком на підставі іпотечного договору.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальним правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішенням, яке набрало законної сили, вирішено вимоги, які є тотожними позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Вирішуючи спір, встановивши, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про виселення зі спірної квартири на підставі частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» вирішені у справі № 203/932/14-ц, в результаті чого ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позову, яке набрало законної сили і мотивовано тим, що квартира, яка виступала предметом іпотеки, була придбана не за рахунок кредитних коштів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, що переглядається, на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки предметом розгляду у справах № 203/932/14 та 203/718/18 є тотожні вимоги позивача до відповідачів, які заявлені з тих же підстав.
Доводи касаційної скарги про те, що позов про виселення у справі 
№ 203/932/14-ц було заявлено банком на підставі частини першої 
статті 40 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору спростовуються рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 24 травня 2017 року у справі № 203/932/14-ц, зі змісту якого слідує, що позивачем було зменшено позовні вимоги, та у мотивувальній частині якого зазначено, що вирішуючи питання про виселення відповідачів з підстав, передбачених частиною третьою статті 109 ЖК УРСР та частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з набуття позивачем права власності на квартиру відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору, суд враховує, що позивачем не доведено належними доказами обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, підстави позову у вказаних справах є тотожними.
Колегія суддів відхиляє також аргументи касаційної скарги про різний суб`єктний склад у вказаних справах, оскільки відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені особи. Представництво інтересів неповнолітньої особи ОСОБА_4 батьком у справі № 203/932/14-ц та матір`ю у справі, яка переглядається, не може свідчити про різний склад учасників у цих справах.
Доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи були порушені норми процесуального права, не спростовують правильних судових рішень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 
2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 
2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович