22-ц/804/581/20 
                                                                                263/18016/18 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року                                                                                                              м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/18016/18
Номер провадження 22-ц/804/581/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Попової С.А.,
секретар - Сидельнікова А.В.

сторони:
за первісним позовом:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
відповідач - ОСОБА_1 
за зустрічним позовом:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року, у складі судді Папаценко П.І.,
у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
про визнання кредитного договору б/н від 29 липня 2010 року недійсним,

В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

27 грудня 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» або Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 27602,32 грн за кредитним договором № б/н від 29 липня 2010 року.
Позовна заява мотивована тим, що 29 липня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач своєчасно кошти на погашення заборгованості не повернула, у зв`язку з чим станом на 09 грудня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 27602,32 грн, з яких: 2037,32 грн - заборгованість за тілом кредиту, 10491,86 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13282,55 грн - заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1290,59 грн - штраф (процентна складова). 
19 лютого 2019 року ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору б/н від 29 липня 2010 року недійсним, яка мотивована тим, що 29 липня 2010 року між сторонами нібито було підписано кредитний договір б/н, згідно якого Банк нібито надав їй кредит у розмірі 8 000 грн. Однак ніякого договору між позивачем та відповідачем укладено та навіть підписано не було. Також вона не отримувала кредитні кошти від відповідача ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також не було відкрито. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 29 липня 2010 року в розмірі 2037 грн 32 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 130 грн 03 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що не може бути належним доказом роздруківка із сайту позивача, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15).
Також суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29 липня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Крім того, судом враховано, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29 липня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 грудня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у суду не має підстав вважати, що Умови та правила надання банківських послуг є договором приєднання у розумінні статті 634 ЦПК України.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надходячи такого висновку, суд послався на  правову позицію, викладену у постанові Великої палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
23 грудня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало через суд першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість,  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом (за первісним позовом) та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог Банку, в іншій частині рішення залишити без змін. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 січня 2020 року справу за позовом  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивована тим, що судом не враховано усіх обставин справи. Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Укладення вказаного виду договору підтверджується змістом анкети-заяви, за умовами якої позичальник своїм особистим підписом засвідчила, що згодна, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг. Крім того, позичальник зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку.     
Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах та Тарифах не свідчить про те, що вона не була ознайомлена із ними, а також про відсутність між сторонами договірних правовідносин та про наявність заборгованості за кредитом. На підставі анкети-заяви відповідачеві відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку з встановленим кредитним лімітом, яку відповідач активувала та почала використовувати кредитні кошти. Такі дії відповідачки підтверджують укладення кредитного договору, який не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним, тому є законні підстави для стягнення з відповідача отриманих кредитних коштів та сплати процентів за користування ними.
Судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16.
У порушення частини 6 статті 81 ЦПК України висновки суду про те, що сторонами не погоджено умови кредитування щодо сплати процентів за кредитним договором, ґрунтуються на припущеннях.
Вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача  відсотків по кредиту, допустивши порушення норм цивільного права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду не подала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
29 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого  відповідач отримала кредит в розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Банком зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти в розмірі 8000 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості.
Відповідач порушила умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовилася від виконання договірних зобов`язань.
Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами кредитний договір.
У анкеті - заяві позичальника від 29 липня 2010 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаної сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відсутня інформація, яка кредитна картка буде отримана відповідачкою та обслуговуватися банком.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Правомірність відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про  стягнення пені та штрафів не є предметом даного апеляційного оскарження,  а також правомірність відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 сторонами не оскаржується,  в зв`язку з чим законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині апеляційною інстанцією не перевіряється виходячи з меж перегляду справи в порядку апеляції.       

Сторони про дату, час і місце розгляду справи  апеляційним судом повідомлені належним чином (а.с.214-217, 223).У судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без участі представника  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.227). 

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а рішення суду без змін, з наступних підстав. 

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення  в оскаржуваній частині  відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяється на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_1 від 29 липня 2010 року процентна ставка не зазначена (а.с.9).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 липня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін. 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Наданий до матеріалів справи витяг з Тарифів  обслуговування кредитних карт  «Універсальна», містить  чотири видів карт, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна  CONTRACT», «Універсальна COLD»,  по яким визначений різний розмір відсотків за користування кредитом та різні умови (а.с. 10). 
З огляду на наведене вище, встановити саме на яких умовах кредитування був укладений між сторонами кредитний договір, не уявляється можливим.  
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.
Колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції   в даному випадку  правильно виходив з того, що  не можна  застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (29 липня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 грудня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням    щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням  викладеного,  відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з  ОСОБА_1   Банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII  про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Встановивши, що анкета-заява від 29 липня 2010 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про  відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку  по сплаті заборгованості за відсотками.
Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір 29 липня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
             Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).
Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, оскільки вони зроблені за інших, встановлених судами, обставин у справах.

Не  вбачаючи підстав  для задоволення апеляційної скарги  АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,  колегія суддів враховує також  наступне.

За вимогами статті 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У відповідності з  вимогами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями частини 6  статті 81 ЦПК України, доказування не може  ґрунтуватися на  припущеннях.
Стаття  89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої  вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за кредитним договором без номеру від 29 липня 2010 року,  Банк послався на зміст анкети-заяви відповідачки про приєднання до Умов та Правил  надання банківських послуг та розрахунок  заборгованості за вказаним договором, станом на 31 травня 2015 року.
Не можна залишити без уваги той факт, що  анкета-заява ОСОБА_1 від 29 липня 2010 року  про видачу кредиту  також не містить  відомостей  щодо виду платіжної кредитної картки.
У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо невірного вирішення судом першої інстанції   позову  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором процентів, є неспроможними і не є такими, що дають підстави суду апеляційної інстанції скасувати судове рішення на підставі статті 376 ЦПК України та  ухвалити нове  рішення про стягнення з відповідача заборгованості по процентам в розмірі  10491,86 грн. 

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами  матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,  оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову АТ КБ  «ПРИВАТБАНК» у позові  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам  в розмірі 10491,86 грн  за кредитним договором  без номеру від  29 липня 2010 року.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені  обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.
                При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, та ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, відповідає критеріям законності і обґрунтованості.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року  без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 24 січня 2020 року.

Судді:      Т.Б.Ткаченко

      С.А.Зайцева

       С.А.Попова