Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 756/6801/17
провадження № 61-10932св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у складі судді Тітова М. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2012 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідачів, у рівних частках кожному, грошові кошти у розмірі 250 000,00 дол. США, які останні зобов`язалися повернути до 07 листопада 2014 року. Однак, відповідачі свої зобов`язання не виконали, грошові кошти позивачу не повернули.
 
Позивач просив суд стягнути в рівних частках з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 230 000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 26 жовтня 2018 року складає 6 517 188,00 грн, інфляційні втрати у сумі 6 705 140,12 грн, 3% річних у розмірі 776 706 грн, а всього у загальній сумі 13 223 104,12 грн або 466 660,46 дол. США.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 010 658,75 грн, з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі по 2 642 327,00 грн з кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що заявлені позивачем вимоги є наслідком порушення договору позичальниками.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині стягуваної з  ОСОБА_3 суми скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя -доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 756/6801/17, витребувано її з Оболонського районного суду міста Києва. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 27 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно оцінили докази, зокрема, зробили помилковий висновок, що подані відповідачами розписки стосуються договору позики між ТОВ «Авторитет - 2010» та позивачем від 24 вересня 2010 року. 
 
Крім того суди не могли досліджувати вказаний договір позики, тому що він не стосується предмета спору. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно не взяті до уваги надані відповідачами відомості (розписки) про сплату грошових коштів, оскільки в них не зазначено за що сплачувалися грошові кошти, ким та кому саме вони сплачувалися та у якій валюті. Рішення судів відповідають вимогам закону та обставинам справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суд установив, що 07 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідачам в рівних частках кожному, а останні прийняли від нього у власність грошові кошти у розмірі 1 998 250,00 грн, які є еквівалентом 250 000,00 дол. США, таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів відповідачі, в рівних частках кожний, зобов`язалися повернути позивачу до 07 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 6).
 
Згідно з пунктом 2 договору позики в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальники, в рівних частках кожний, зобов`язуються повернути грошові кошти у гривнях в сумі еквівалентній 250 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України.
 
Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальниками, в рівних частках кожним, до підписання цього договору. Факт одержання грошових коштів підтверджуються розписками, власноручно написаними позичальниками в момент передачі їм суми позики (пункт 3 договору позики).
 
Договір позики укладений сторонами у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С. В., реєстровий № 3349.
 
Крім того, на підтвердження одержання вказаних коштів відповідачами 07 листопада 2012 року складені розписки, у яких останні підтверджують, що взяли у позивача в борг по 666 083,33 грн, що еквівалентно 83 333 дол. США, кожен, які зобов`язуються повністю повернути до 07 листопада 2014 року (т. 2 а.с. 6 - 8).
 
Правовідносини між сторонами виникли з договору позики.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За правилами статей 1046, 1047, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, встановлені договором та відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
 
Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Зі змісту договору позики від 07 листопада 2012 року вбачається, що кожен з відповідачів, в рівних частках, отримали від позивача грошову суму у розмірі 1 998 250,00 грн, із зазначенням валютного еквівалента позики в загальній сумі 250 000,00 дол. США, тобто кожен по 83 333,33 дол. США.
 
При цьому відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу частину боргу у розмірі 20 000,00 дол. США, про що свідчать копії розписок від 08 листопада 2013 року на суму 6 000,00 дол. США, від 06 травня 2014 року на суму 10 000,00 дол. США, від 06 серпня 2014 року на суму 200,00 дол. США та від 25 квітня 2016 року на суму 2 000,00 дол. США, що визнав і позивач ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 189 - 192).
 
Так як, відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу частину позики, підстави для стягнення боргу з відповідачів в рівних частках відсутні.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій правильно зазначено, що не можуть братися до уваги надані відповідачами відомості про сплату грошових коштів (т. 1 а.с. 185 - 188), оскільки в них не зазначено за що сплачувалися грошові кошти, ким та кому саме вони сплачувалися та у якій валюті. 
 
Позивач заперечував, що вказані розписки складені на виконання умов укладеного між ним та відповідачами договору позики від 07 листопада 2012 року, з посиланням що в цих розписках зазначені відсотки, які виплачувались на виконання договорів позики від 10 серпня 2012 року та 24 вересня 2012 року, укладених між ТОВ «Авторитет - 2010» та ОСОБА_1 на 100 000,00 дол. США та 150 000,00 дол. США відповідно під 20 % річних, про що надав відповідні докази (т. 2 а. с. 26 - 30). При цьому позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 є одним з засновників вказаного ТОВ, тому в нього є доступ до вказаних документів.
 
Посилання скаржника на те, що згідно наданих розписок борг погашався саме за вказаним договором позики від 07 листопада 2012 року, а не за договором, укладеним з юридичною особою, не можуть бути взяті до уваги, оскільки надані відповідачами відомості про сплату грошових коштів не є належними та допустимими доказами, у розумінні статей 77 - 80 ЦПК України, тому не можуть бути взяті до уваги.
 
Так, у відповідності до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
 
Згідно зі статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
 
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
 
Суди першої та апеляційної інстанції за своїм внутрішнім переконанням оцінили подані докази, тому Верховний Суд як суд права а не факту не вправі за наведених обставин їх переоцінити.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції та доводів касаційної скарги, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3  залишити без задоволення. 
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий      Судді:	В. С. Висоцька      А. І. Грушицький      І. В. Литвиненко 	
     	    В. В. Сердюк      І. М. Фаловська