У Х В А Л А 
24 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 188/134/19
провадження № 61-614ск20
Верховний Суд у складі колегії судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, 3% річних, 10% від прострочених суми за кожен день затримки повернення позики, 
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, 3% річних, 10% від прострочених суми за кожен день затримки повернення позики.
Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що 6 липня 2013 року він надав в борг 3 500 доларів США ОСОБА_1 і на підтвердження вказаного був складений Договір позики від 16 липня 2013 року та підписаний сторонами. Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 87 885 грн. Протягом тривало часу судове рішення не виконувалося, за цей час, кошти стягнуті за рішенням суду знецінились і в зв`язку з цим позивач просить суд стягнути нараховані інфляційні втрати, 3% річних, 10% від простроченої суми за кожен день затримки повернення позики.
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн.. та судові витрати в розмірі 5 187,22 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму інфляційних втрат в розмірі 31 773,32 грн. та 3 % річних в сумі 7 997,19 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін такого договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Разом із тим, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування вказаних процентів за вказаним договором. 
02 січня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2   засобами поштового зв`язку надіслали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у вищевказаній справі, у якій скаржники просять скасувати це судове рішення в частині задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд даної касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Ухвалою  Касаційного  цивільного  суду  у  складі  Верховного  Суду  від  20 січня 2020 року вказану касаційну скаргу залишено без руху, а заявнику надано строк для усунення її недоліків. В установлений Верховним Судом заявник надіслав матеріали на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 січня 2020 року. 
Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;  справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, справи (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження: у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; та справи незначної складності, які визначені судом малозначними, у тому числі малозначні в силу закону з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність виключень передбачених статтею 394 ЦПК України необхідних для оскарження судових рішень у малозначних справах.
У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню не встановлено.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 подали касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, 3% річних, 10% від прострочених суми за кожен день затримки повернення позики відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                               Є. В. Петров