КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа   № 366/3393/18                                                                                                     Головуючий у суді першої інстанції: Тетервак Н.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/558/20                                                      Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
   
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
         13 січня 2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Мостової Г.І., Слюсар Т.А. 
                          при секретарі                     Маличівській Н.В.
 
        Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку.
   
        Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
        27 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася  у суд з позовом до відповідача  ОСОБА_2 (колишнього зятя) про усунення перешкоджання у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.
        Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач  відповідно до Договору міни від 05.02.2010 на праві власності має зазначений будинок. Відповідач без її згоди вселився в зазначений будинок, незаконно в ньому проживає та не бажає його звільнити, чим порушує її права, як власника. Тому вона звернулася до суду за захистом порушеного права.
 
        Рішенням  Іванківського районного суду Київської області від 20 серпня 2019 року ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про усунення перешкоджання у користуванні майном та виселення з житлового будинку відмовлено.
 
        Не погодившись із рішенням суду  позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є необґрунтованим, незаконним та ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначала, що вона є власником житлового будинку і відповідач проживає в ньому без реєстрації та без укладення відповідного договору, а отже виходячи з того, що відповідач перешкоджає їй у повній мірі реалізувати своє право власності, її права підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України. На думку позивач, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, помилково застосував у зазначених спірних правовідносинах норми Житлового кодексу Української РСР та відмовив у позові. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
 
       Заперечуючи проти апеляційної скарги  позивача ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2   подав на неї відзив, в якому зазначав, що він  за згоди позивача, будучи протягом більше 9 років членом її сім`ї (зять), набув права користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України й підстав для припинення такого користування та виселення його з будинку лише на підставі того, що шлюб між ним та донькою позивача розірваний, немає. На його думку, позивач фактично не довела того, що її право як власника будинку хоч якимось чином порушено і потребує судового захисту. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.
 
        У судові засідання Київського апеляційного суду позивач   не з`явилася.
  
        Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
       Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті  371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2  ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку  позивача в судове засідання, яка про час та місце розгляду справи  повідомлялася, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач  для участі у справі направила свого представника.
 
      Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга   підлягає   задоволенню з наступних підстав.
 
      Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
      Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що втрата між відповідачем та власником житла сімейних стосунків є підставою для його виселення, тому вважав, що у позові слід відмовити.
 
        Проте, погодитись з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.          
 
        У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
             1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
             2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
             3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
             4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
             5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
        Разом з тим,  оскаржуване рішення суду  не відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права дивлячись на таке.
 
        Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 - дочкою позивача ОСОБА_1 ,  з 14 червня 2008 року по 07 вересня 2018 року. 
        Позивач ОСОБА_1 відповідно до договору міни (а.с.5-6) від 05 лютого 2010 року має на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .
        Відповідно до довідки №3 (а.с. 8) у зазначеному будинку зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_4 та онук ОСОБА_5 .
        Згідно відповіді на запит адвоката Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач у справі) з 11.03.2010 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 відповідно  до письмової заяви ОСОБА_6 .  
 
        Як закріплено у статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.
 
        Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
 
        Як вбачається із матеріалів справи,  у будинку, який належить на праві власності  позивачу  проживає, без реєстрації, відповідач  ОСОБА_2 .
 
        Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 зводились до усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку  відповідача відповідно до вимог ст. 391 ЦК України.
 
        Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.  
 
        Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
        У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
        За правилами  ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
 
        Згідно положень статті 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
        Суд першої інстанції, встановивши, що позивач є власником спірного будинку, а відповідач, будучи зареєстрованим в іншому місці протягом 9-ти років, проживає в будинку без відповідної реєстрації або укладення відповідного договору, дійшов помилкового висновку про застосування до даних правовідносин вимог статей 116, 157 ЖК Української РСР та відмовив у задоволенні позову. 
          
        Враховуючи викладене та виходячи з того, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 у повній мірі реалізувати своє право власності, права останньої підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України.
 
        Відповідно ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
 
           Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у справі, яка переглядається,  за неповно встановлених обставин, які мають значення для справи, неправильним визначенням, відповідно до встановлених судом обставин, правовідносин, призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню    з ухваленням нового рішення про   задоволення позовних вимог.  
 
           Керуючись ст. ст.   376, 382, 383, 384  ЦПК України, колегія суддів ,- 
 
п о с т а н о в и л а :
 
           Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 задовольнити.  
 
           Рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 серпня 2019 року  скасувати. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку задовольнити.
           Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з нього.
 
           Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
           Повний текст судового рішення складено 14 січня 2020 року. 
 
                                                      Головуючий:
 
                                                     Судді: