У х в а л а    
Іменем України
 
31 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/27593/19
 
провадження № 61-1528ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Юрченко Світлана Володимирівна, приватне підприємство «Авто-Фортуна», про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння,  
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Юрченко Світлана Володимирівна, приватне підприємство «Авто-Фортуна», про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Мотивуючи тим, що 07 листопада 2017 року вона надала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повноваження за довіреністю, строк дії якої один рік з моменту її складання, на продаж, обмін, оренду, страхування належний їй на праві власності автомобіль марки Toyota моделі Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та зобов`язала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , щоб сума автомобіля, у випадку його продажу, не становила розмір менший ніж 25 тис. доларів США.
22 листопада 2017 року ОСОБА_4 уклав від її імені із ПП «Авто-Фортуна» договір комісії, пунктом 1 якого узгодив завідомо занижену ціну продажу вказаного автомобіля, а саме: у розмірі 49 тис. грн. 
У подальшому ПП «Авто-Фортуна» реалізувало зазначений автомобіль ОСОБА_1 вартістю 49 тис. грн.
Враховуючи викладене те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вступили у зловмисну домовленість щодо заниження реальної вартості автомобіля більш ніж у 10 разів, ОСОБА_3 просила суд визнати договір комісії та договір купівлі-продажу автомобіля марки Toyota моделі Land Cruiser Prado, 2008 року випуску недійсними та витребувати його з чужого незаконного володіння.
Разом із зазначеним позовом ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту, обґрунтовуючи її тим, що існує реальна ймовірність, враховуючи вказані обставини, що    ОСОБА_1 відчужить спірне майно на користь третіх осіб до завершення розгляду цієї справи, що суттєво утруднить чи унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення її позовних вимог.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року, яку залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року заяву про забезпечення позову ОСОБА_3 задоволено. Накладено арешт на автомобіль марки Toyota моделі Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, й прийняти нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.
Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України). 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4). Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Встановивши та оцінивши обґрунтованість доводів заявника відповідно до статті 89 ЦПК України щодо необхідності вжиття заходів для забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду у разі невжиття таких заходів суди попередніх інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу.
Отже, доводи касаційної скарги про те, що накладення арешту на майно спричиняють обмеження у праві користування  ОСОБА_1 автомобілем, оскільки наявність у  спеціальних базах правоохоронних органів інформації про перебування автомобіля під арештом на практиці може слугувати підставою для його зупинки (з метою перевірки чи не підлягає цей автомобіль вилученню), створювати перешкоди при перетині автомобілем державного кордону тощо. При цьому, зауважив, що не він має доводити той факт, що накладення арешту на його майно може спричинити якісь для нього негативні наслідки, навпаки,  ОСОБА_3  має довести наявність підстав для забезпечення позову, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки суди першої та апеляційної інстанції при дослідженні матеріалів цієї справи обґрунтовано, повно та всебічно перевірили доводи та докази, дійшли правильного висновку про задоволення заяви ОСОБА_3  щодо забезпечення позову. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у    відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Юрченко Світлана Володимирівна, приватне підприємство «Авто-Фортуна», про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                               О. В. Білоконь

 
                                                                                                                Н. Ю. Сакара