Головуючий І інстанції: Г.В. Костенко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 р. 	Справа № 440/2613/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О. 
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 (головуючий суддя 1 інстанції Костенко Г.В., повний текст рішення складений 22.10.2019, вул. Пушкарівська 9/26, м. Полтава 36039) по справі № 440/2613/19
за позовом ОСОБА_1     
до Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області                    
про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі – відповідач, Білецьківська сільська рада Кременчуцького р-ну Полтавської обл.), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Білецьківської сільської ради Кременчуцького р-ну Полтавської обл. від 17.04.2019 про розгляд заяв громадян в частині відмови у наданні в приватну власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 .
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції щодо невідповідності матеріалів доданих позивачем до клопотання вимогам ст. 118 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), оскільки зазначена норма будь-яких вказівок на обов`язок заявника вказати назву населеного пункту саме в графічних матеріалах не передбачено. Крім того апелянт послався на порушення відповідачем встановленного законом строку на розгляд поданої ним заяви. 
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 задоволено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019 закінчено підготовоку до розгляду, призначено розгляд справи в порядку письмового провадження.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)   суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
20 листопада 2018 року позивач направив до Білецьківської сільської ради Кременчуцького р-ну Полтавської обл. клопотання, в якому просив надати у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,00 га, із земель, що були надані у постійне користування батькам: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішеннями Білецьківської сільської ради Кременчуцького р-ну Полтавської обл. від 29.09.2000, від 22.12.2000 та від 26.12.2001 в загальному розмірі 3,54 га (0,79 га+1+1,75 га) та якою вони користуються з 2000 року по теперішній час.
За результатами розгляду вищевказаної заяви відповідач 17.04.2019 рішенням тридцять шостої сесії сьомого скликання Білецьківської сільської ради Кременчуцького р-ну Полтавської обл. прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні в приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,00 га.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.
Суд апеляційної інстанції з даними висновками суду погоджується з огляду на наступне.
Як слідує з оскаржуваного рішення відповідача, відмовляючи у наданні ОСОБА_1 у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 2 га, відповідач послався на ст. 116, 118, 122 ЗК України щодо підстав, порядку, строків передачі земельної ділянки у власність громадян. Зазначив про необхідність звернення зацікавленої особи до відповідних органів із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, а також відповідач вказав про необхідність зазначення на карті бажаного місця розташування земельної ділянки, так як це необхідно для надання об`єктивної оцінки та відповіді на клопотання заявника, оскільки пошук такої ділянки до повноважень ради не віднесено. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням наведеного, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Згідно з ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.
Згідно п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 ЗК України.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Так, вищезазначеною нормою визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Згідно з п. 8. ст. 118 ЗК України  проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
За змістом ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
З аналізу вищезазначених правових норм слідує, що законодавцем встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. 
Передумовою для прийняття рішення уповноваженим суб`єктом про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Разом з тим, досліджуючи клопотання позивача від 20.11.2018 та матеріали, додані до нього, слідує, що заявник звернувся до Білецьківської сільської ради Кременчуцького р-ну Полтавської обл. із вимогою про передачу земельної ділянки у власність без погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як того вимагає закріплений у ст. 118 ЗК України порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Зважаючи на те, що доказів виконання передбачених ст. 118 ЗК України вимог стосовно розроблення та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки матеріали справи не містять, позивачем про існування таких обставин в апеляційній скарзі не зазначено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що клопотання позивача від 20.11.2018 є передчасним.    
Посилання апелянта на те, що ЗК України не передбачено будь-яких вказівок на обов`язок заявника вказати назву населеного пункта в графічних матеріалах, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначення на карті бажаного місця розташування земельної ділянки має значення для надання об`єктивної оцінки та відповіді на клопотання позивача.            
Щодо посилань, викладених в апеляційній скарзі про порушення відповідачем місячного строку розгляду клопотання позивача від 20.11.2018, встановленого ст. 118 ЗК України, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Судовим розглядом встановлено, що засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Білецьківської сільської ради з клопотанням від 20 листопада 2018 року про надання у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 2 га. Вищевказане звернення зареєстроване відповідачем 22.11.2018.
Листом від 13.12.2018 за вих. №18-1248 відповідач повідомив позивача про те, що його клопотання від 20.11.2018 №03/252 буде розглянуто на наступному засідання сесії Білецьківської сільської ради (а.с.20).
Відповідач на тридцять шостій сесії сьомого скликання Білецьківської сільської ради 17.04.2019 прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні в приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,00 га (а.с.21).
Разом з тим, слід зазначити, що строк розгляду клопотання є строком виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень (компетенції). Цей строк разом з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Недотримання строку виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте, повинно оцінюватися в межах причин і умов, які призвели до цього. Недотримання строку виконання обов`язку не означає припинення повноважень органу місцевого самоврядування і втрату ним правоможності на ухвалення будь-яких рішень, в тому числі й тих, які є предметом спору у цій справі. Тому, пропуск цього строку сам по собі не свідчить про протиправність ухваленого рішення.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Білецьківської сільської ради Кременчуцького р-ну Полтавської обл. від 17.04.2019 винесене відповідачем на підставі у спосіб та в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, відтак підстав для його скасування немає.
Інші доводи і заперечення на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
У відповідності до   ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.           
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року по справі № 440/2613/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін