ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/9109/15                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Бєлової Л.В., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроімпекс" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Креативкомпані", про часткове визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
ВСТАНОВИЛА:
У травні 2015 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Украгроімпекс" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Креативкомпані", про часткове визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 1572/26552213 від 13 листопада 2014 року.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року позов ТОВ "Украгроімпекс" задоволено повністю.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року, апеляційну скаргу ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва скасовано та ухвалено нову, якою у задоволені позову відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ТОВ "Украгроімпекс" задоволено частково - постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи в повному об`ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом. Наголосив, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що мали місце фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю. Зауважив на презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому зазначає, що первинними документами не підтверджено фактичного надання послуг ТОВ «Украгроімпекс», що свідчить про відсутність взаєморозрахунків позивача з його виконавцем послуг ТОВ «Креативкомпані». Звертає увагу на те, що обов`язковою умовою виникнення права на формування податкового кредиту та витрат, є сплата податку на додану вартість у ціні придбаного або виготовленого товару чи послуг та понесення витрат саме у зв`язку з отриманням товарів, робіт (послуг). Підкреслив, що наявний в матеріалах справи договір не містить відомостей щодо місцезнаходження орендованих складських приміщень.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Украгроімпекс» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що відповідачем в апеляційній скарзі жодним чином не вказується на порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Наголошує, що матеріалами справи спростовується висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України, що призвели до заниження податку на додану вартість.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що в період з 23 жовтня 2014 року по 29 жовтня 2014 року ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ "Украгроімпекс" з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Україна-Вояж" за період з 01 січня 2014 року по 28 лютого 2014 року та ТОВ "Креативкомпані" за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2014 року.
За результатами перевірки складено акт № 1032/26-55-22-13/32850209 від 31 жовтня 2014 року, яким встановлені наступні порушення: пунктів 198.1, 198.2, 198.3 та 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10, 201.11 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість.
На підставі акта перевірки № 1032/26-55-22-13/32850209 від 31 жовтня 2014 року відповідачем прийняте податкове повідомлення - рішення № 1572/26552213 від 13 листопада 2014 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1 807 746,00 грн, у тому числі за основним платежем - 1115397,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 361349,00 грн.
Поряд з викладеним суд встановив, що рішеннями Головного управління ДФС у м. Києві № 1184/10/26-15-10-05-35 від 26 січня 2015 року та ДФС України № 7130/6/99-99-10-01-04-25 від 06 квітня 2015 року податкове повідомлення - рішення № 1572/26552213 від 13 листопада 2014 року залишено без змін, а скарги - без задоволення.
Рішенням Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві № 25062/10/26-55-22-13-10 від 22 квітня 2015 року погоджено застосування податкового компромісу в частині рішення на суму основного платежу - 1178680,89 грн., штрафних санкцій - 294670,22 грн по операції з придбання послуг з передпродажної підготовки товару у ТОВ "Україна-Вояж" податковий номер 35122611 в рамках договору № 1У від 01 березня 2013 року за період січень, лютий 2014 року.
При цьому, ТОВ "Украгроімпекс", не погоджуючись з податковим повідомленням - рішенням від 13 листопада 2014 року № 1572/26552213 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 333394,89 грн, у тому числі за основним платежем - 266716,11 грн та штрафними (фінансовими) санкціями - 66678,78 грн, збільшених по операціях з придбання послуг з передпродажної підготовки товару у ТОВ "Креативкомпані", вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з позовом до суду.
З матеріалів справи вбачається, що що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Украгроімпекс" (замовник), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Креативкомпані" (виконавець), з іншої сторони, укладено договір про надання послуг з передпродажної підготовки товарів від 07 липня 2014 року № 07-14/У (надалі - Договір № 07-14/У).
Відповідно до п. 1.1 Договору № 07-14/У в порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов`язується надати замовнику за плату послуги з проведення передпродажної підготовки товарів, що цікавлять замовника (овочі, фрукти).
В розділі 3 Договір № 07-14/У зазначено, що виконавець самостійно організовує роботу з проведення наданих послуг. Після надання послуг сторони складають у 2-х примірниках акт здачі-прийняття робіт наданих послуг (або за підсумками послуг, виконаних протягом календарного місяця), по одному примірнику якого зберігається у сторін.
Згідно розділу 4 Договір № 07-14/У, замовник виплачує виконавцю плату за надані послуги після прийняття їх та підписання акту здачі-прийняття робіт. Вартість робіт визначається рахунками - фактури і підтверджується актами здачі-прийняття робіт.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що взаємовідносини позивача з ТОВ «Креативкомпані», які на момент здійснення господарських операцій були належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість, оформлені договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами, зокрема, податковими накладними, отже Позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на податковий кредит.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.
Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а у разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України до витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, належить, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Підпунктом 139.1.9 пункту 139,1 статті 139 встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Із вказаних норм права вбачається, що обов`язковою умовою виникнення права на формування податкового кредиту та витрат, є сплата податку на додану вартість у ціні придбаного або виготовленого товару чи послуг та понесення витрат саме у зв`язку з отриманням товарів, робіт (послуг).
Таким чином, під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку податкового кредиту, підлягає перевірці фактичне придбання товару чи отримання послуги.
Крім іншого, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.
Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Украгроімпекс» та ТОВ «Креативкомпані» укладено договір про надання послуг з передпродажної підготовки товарів № 07-14/У від 07 липня 2014 року, згідно якого замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов`язується надати замовнику за плату послуги з проведення передпродажної підготовки товарів, що цікавлять замовника (овочі, фрукти).
Судом першої інстанції зазначено, що на підтвердження виконання умов даного договору позивачем надано: виписку з ЄДР щодо ТОВ «Украгроімпекс»; наказ ТОВ «Украгроімпекс» №06-ІІІ від 18 липня 2014 року про внесення змін в штатний розпис та штатний розпис ТОВ «Украгроімпекс» від 18 липня 2014 року; договір № 4 від 15 січня 2014 року суборенди складу площею 538,7 кв.м. та акт прийому передачі в суборенду складських приміщень від 16 січня 2014 року; витяг з ЄДР щодо ТОВ «Креативкомпані» станом на 01 липня 2014 року (відомості про юридичну особу підтверджені); заявки на надання послуг згідно договору № 07-14/у від 07 липня 2014 року; листи ТОВ «Креативкомпані» №1007-1 від 10 липня 2014 року та № 1008-1 від 11 серпня 2014 року; рахунки - фактури від 07 липня 2014 року № СФ-0000001, від 08 липня 2014 року № СФ-0000002, від 09 липня 2014 року № СФ-0000003, від 10 липня 2014 року № СФ-0000004, від 11 липня 2014 року № СФ-0000005, від 14 липня 2014 року № СФ-0000006, від 16 липня 2014 року № СФ-0000007, від 17 липня 2014 року № СФ-0000008, від 21 липня 2014 року № СФ-0000009, від 22 липня 2014 року № СФ-0000010, від 25 липня 2014 року № СФ-0000011, від 28 липня 2014 року № СФ-0000012, від 31 липня 2014 року № СФ-0000013; платіжні доручення від 14 серпня 2014 року № 496, № 503, від 27 серпня 2014 року № 517, від 28 липня 2014 року № 518, від 02 вересня 2014 року № 521, від 17 вересня 2014 року № 550, від 25 вересня 2014 року № 576, від 30 вересня 2014 року № 583, від 02 жовтня 2014 року № 587, від 06 жовтня 2014 року № 597, від 07 жовтня 2014 року № 599; акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 липня 2014 року № КР-0000012, № КР-0000013, № КР-0000014, № КР-0000015, № КР-0000016, № КР-0000017, № КР-0000018, № КР-0000019,  № КР-0000020, № КР-0000021, № КР-0000022, № КР-0000023, № КР-0000024, № КР-0000025, № КР-0000026, № КР-0000027, № КР-0000028, № КР-0000029, № КР-0000030, № КР-0000031, № КР-0000032, № КР-0000033, № КР-0000034, № КР-0000035, № КР-0000036, № КР-0000037, № КР-0000038, № КР-0000039.
Крім того, позивачем надані докази використання отриманих від ТОВ «Креативкомпані» послуг у власній господарській діяльності товариства: видаткову накладну № 597 від 07 липня 2014 року про придбання термоетикеток 500000 шт.; договір поставки № 2855 від 14 лютого 2013 року, укладений між ТОВ «Украгроімпекс» та ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» разом з додатковою угодою № 1;   договір поставки № 3138 від 05 березня 2013 року, укладений між ТОВ «Украгроімпекс» та ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» разом з додатковою угодою № 1; вантажно-митні декларації щодо придбання ТОВ «Украгроімпекс» імпортованих плодів фруктів та овочів.
Також, позивачем до суду апеляційної інстанції було надано податкові накладні від 31 липня 2014 року № № 173-200, які містять посилання на укладений між ТОВ «Креативкомпані» та ТОВ «Украгроімпекс» договір про надання послуг №07-14/у від 07 липня 2014 року.
Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. 
Доводи відповідача про те, що заявки не містять конкретного підприємства, якому їх адресовано, колегією суддів оцінюються критично, оскільки не можуть жодним чином спростувати обставину їх направлення саме ТОВ «Креативкомпані», адже вони містять посилання саме на дату та номер договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Креативкомпані», а відтак на підставі цих даних можна ідентифікувати особу, якій подавались заявки на виконання послуг з передпродажної підготовки товару, що полягали, згідно із вказаними заявками, у калібрації, фасовці, стікеровці та переробці.
Крім того, судова колегія наголошує, що в наявних під час апеляційного провадження матеріалах справи документах, а саме договорі та акті прийому-передачі, не зазначено адреси складу, який орендувався позивачем у ТОВ «Гурмандзіз», не вказує про те, що такий склад не орендувався позивачем та в ньому не надавались послуги з перепродажної підготовки. При цьому, ТОВ «Украгроімпекс» було надано до суду акт прийому-передачі складських приміщень від 16 січня 2014 року (т. 3 а.с. 80), де міститься чітка адреса: м. Київ, вул. Зрошувальна, 5.
Посилання ГУ ДФС у м. Києві на те, що акти наданих послуг не містять відомостей про характер наданих послуг; кількість годин, протягом яких вони надавались, вартість за вказані послуги різна, розрахунок вартості, калькуляція - відсутні, у актах не міститься відомостей щодо одиниці виміру господарських операцій, кількості та обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та ціни за одиницю виміру послуг, є на переконання суду апеляційної інстанції передчасним, оскільки також не є доказом нездійснення таких операцій, адже ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Власне незаповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.
Анологічна правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2017 року у даній справі. 
Твердження апелянта про те, що ТОВ «Креативкомпані» не має необхідних ресурсів для виконання зобов`язань перед ТОВ «Украгроімпекс» за вказаним договором, судовою колегією оцінюється критично, оскільки умовами згаданого договору не заборонено контрагенту позивача залучати до виконання робіт трудові ресурси інших суб`єктів господарювання. При цьому, надання послуг з передпродажної підготовки: калібрація, фасовка, стікіровка, переробка, - не потребують залучення додаткової техніки, а виконувалася, як було встановлено раніше, на складі позивача. Вказаними вище обставинами виконання робіт на складі ТОВ «Украгроімпекс» обгрутновується той факт, що фактична передача товару від позивача до ТОВ «Креативкомпані» не відбувалася.
Крім іншого, представником позивача надано додаткові пояснення, відповідно до яких пропуск осіб ТОВ «Креативеомпані», які безпосередньо надавали послуги, через систему охорони чи пропуску на складі - не відбувався. 
Поряд з викладеним, колегія суддів встановила, що перевірка якості наданих послуг підтверджувалася підписанням директором ТОВ «Украгроімпекс» актів здачі-прийняття робіт за підсумками наданих послуг.
При цьому, наявність економічного ефекту від оплати зазначених вище послуг з передпродажної підготовки підтверджується наданими позивачем договором поставки № 2855 від 14 лютого 2013 року (т. 1 а.с. 177-181) та № 3138 від 05 березня 2013 року (т. 1 а.с. 182-186), що були укладені між ТОВ «Украгроімпекс» та ТОВ «Фоззі-Фуд».
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:
« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.
71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».
Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».
З огляду на викладене, судова колегія суддів наголошує, що можливе порушення контрагентом позивача податкової дисципліни не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на момент виписування податкових накладних позивачу ТОВ «Креативкомпані» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для збільшення суми грошового зобов`язання за платежем на додану вартість у відповідача не було.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова

Судді                                                                                  Л.В. Бєлова 
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов          

Повний текст постанови складено « 03» лютого 2020 року.