УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 685/1094/19
Провадження № 22-ц/4820/227/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 685/1094/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року в складі судді Бурлака Г.І. у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :        
В липні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 лютого 2014 року, в розмірі 49501 грн. 46 коп., яка складається з 1094 грн. 93 коп. – заборгованість за кредитом, 43873 грн. 13 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1700 грн. пені та комісії, а також штраф (фіксована частина) – 500 грн., штраф (процентна частина) – 2333 грн. 40 коп. та стягнути судові витрати в розмірі 1921 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.
Позивач вказував, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за укладеним кредитним договором, тому станом на 2 липня 2019 року має заборгованості в сумі 49501 грн. 46 коп., яка включає заборгованість по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом, заборгованість за пенею та комісією, а також штраф- фіксована та відсоткова частини. 
Заочним рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 25 лютого 2014 року в сумі 1094 грн. 93 коп., що складається з тіла кредиту, а також судовий збір в сумі 42 грн. 45 коп. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить заочне рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року скасувати в частині відмови в стягненні суми та ухвалити рішення яким задоволити в повному обсязі вимоги банку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і неправильне застосування норм процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту та допустив грубе порушення норм цивільного права, оскільки ОСОБА_1 вільно виявила бажання отримати кредит на умовах встановлених кредитним договором і зобов`язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Тому, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування. Отже, встановивши, що банк надав позичальнику - ОСОБА_2 кредит, а позичальник його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягнення відсотків по кредиту. Крім того, необхідність сплати позичальником відсотків кредитору передбачено як нормами вітчизняного законодавства так і нормами міжнародного права. 
Також апелянт вказує, що при вирішенні спору, судом першої інстанції не було враховано правову позицію викладену в постанові від 10.04.2019р. у справі № 356/1635/16-ц Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду де суд дійшов висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами; висновок, викладений в постанові від 28.03.2019р. у справі № 428/2873/17 де вказано, що саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківський послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; постановою від 06.02.2018 р. у справі № 755/2720/16-ц де вказано, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору; у постанові від 17.04.2019р. № 666/388/16-ц вказано, що посилання у касаційній скарзі на не підписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. 
Апелянт зазначає, що посилання суду на правову позицію, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є некоректним, оскільки вона стосується іншої конкретної справи за інших правовідносин сторін, а саме коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як такі, які були погоджені між сторонами, а в даному випадку відповідач не заперечувала факт укладення кредитного договору та не оспорювала його умови.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що 25 лютого 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок в розмірі 1200 грн. 
Разом з цим ОСОБА_1 засвідчила, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними. 
Кредитними коштами та відповідно кредитними картками відповідач користувалась, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит.
До анкети-заяви Банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
За розрахунком Банку станом на 2 липня 2019 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 по кредитному договору становила 49501 грн. 46 коп., яка складається з 1094 грн. 93 коп. – заборгованості за кредитом, 43873 грн. 13 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1700 грн. пеня та комісія, а також штраф (фіксована частина) – 500 грн., штраф (процентна частина) – 2333 грн. 40 коп. 
Відповідно до частин першої, другої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_1 від 25 лютого 2014 року процентна ставка за користування коштами не зазначена.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 лютого 2014 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача ОСОБА_1 , тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 лютого 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом, а тому підстав для скасування рішення суду в цій частині не вбачається.
Не заслуговують на увагу твердження апелянта про необґрунтованість рішення суду з його посиланням на правові позиці викладені в постановах Верховного Суду від 10.04.2019 року, 28.03.2019року, 06.02.2018 року 17.04.2019 року, оскільки вказані правові позиції висловлені до ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яка покладена в основу рішення суду, і саме з метою формування єдиної правозастосовної практики у подібних правовідносинах відповідна цивільна справа була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
В даному випадку відсутні підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки судом встановлюються фактичні обставини справи щодо укладення між сторонами кредитного договору з узгодженням всіх його істотних умов та в залежності від цього вирішується спір між сторонами і суд дає оцінку встановленим обставинам справи, застосовує норми матеріального права на підставі вказаних обставин.
Також на підставі викладеного слід відхилити і доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитними коштами.
Крім того, апелянт зазначає, що розмір заборгованості за кредитом складає 1094 грн. 93 коп., а відсотки за користування кредитом 43873 грн. 13 коп. при відсотковій ставці від 30 до 43,2 відсотків за 5 років, що майже в 40 разів більше ніж тіло кредиту.
Вказана обставина викликає сумніви в правомірності та правильності розрахунку банку, адже такий розмір відсотків в силу арифметичних розрахунків не відповідає обставинам справи. Обґрунтувань саме такого розміру відсотків банк суду не надав.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:

        Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
        Заочне рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 січня 2020 року.

Судді                 А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова