ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 810/3101/18                                                Головуючий у І інстанції - Василенко Г.Ю.
                                                                                 Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

                                 П О С Т А Н О В А
                І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  20 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                   Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                   Глущенко Я.Б., Оксененка О.М.,   

                       при секретарі:                   Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСИМУС КОНСТРАКШН" до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень, -

          В С Т А Н О В И Л А:
Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКСИМУС КОНСТРАКШН" звернулось до Київського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 березня 2018 року № 0006081414, № 0006091414, № 0006101414.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підприємством не було допущено порушень податкового законодавства, а господарські операції з контрагентом, які вказані в акті перевірки від 15.02.2018 року № 90/10-36-14-14/31201909, мали реальний характер, оформлені належними первинними документами та в повному обсязі відображені в бухгалтерському та податковому обліках. При укладенні господарських договорів із контрагентом, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, відповідали економічному змісту господарських операцій та чинному законодавству України. Також, Позивач звертав увагу на те, що його контрагент на момент відображення у податковому обліку здійснених операцій був зареєстрований в якості юридичної особи та платником податку на додану вартість, а правочини, вчинені із ними, не є нікчемними і не були визнані недійсними в судовому порядку. Як зазначив Позивач, Відповідачем не наведено жодного доказу на підтвердження фіктивності (безтоварності) договорів, укладених між ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» та його контрагентом ТОВ «ТМ БЕСТ ЛАЙН» (ТОВ «Лінхольд»), а відтак вважає, що оскаржувані рішення контролюючого органу є незаконними, оскільки при їх прийнятті Відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 12 березня 2018 року № 0006081414, № 0006091414, № 0006101414, що прийняті Головним управлінням ДФС у Київській області.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головним управлінням ДПС у Київській області подано апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
В апеляційній скарзі  Головне управління ДПС у Київській області посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Головне управління ДПС у Київській області вказує на те, що за результатами перевірки встановлено порушення ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» порушення вимог п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до державного бюджету за           2016 рік, на загальну суму 261 806,40 грн., п. 198.6 ст. 196 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, у періоді, що перевірявся, на загальну суму 238 266,10 грн., та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту в періоді, у періоді що перевірявся, на загальну суму 52 630 грн. У ході проведення перевірки встановлено, що ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН»  мало взаємовідносини з контрагентом ТОВ «ТМ Бест Лайн» на підставі договору поставки товару № 20/08 від 20.08.2016 року. Проте, Позивачем ні до перевірки ні до позовної заяви товарно-транспортні накладні не надавались. Крім того, з перевірки вбачається здійснення операцій, які, в свою чергу, не мають необхідного документального підтвердження, а саме придбання будівельних матеріалів в асортименті у TOB «ТМ Бест Лайн», що вказує на отримання ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКПІН» вищезазначених будівельних матеріалів в асортименті, як з джерела невідомого походження, що вказує на їх безоплатне отримання.
Також, від Головного управління ДПС у Київській області до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання про заміну Відповідача у справі з Головного управління ДФС у Київській області на Головне управління ДПС у Київській області. Необхідність здійснення заміни Відповідача у справі обґрунтоване припиненням діяльності органів Державної фіскальної служби України.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Надаючи правову оцінку клопотанню Головного управління ДПС у Київській області про заміну Відповідача у справі на його правонаступника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» було утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Водночас, установлено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року  № 682-р із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846 уряд погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Тобто, починаючи з 21 серпня 2019 року у Головного управління ДПС у Київській області виникли підстави для звернення до суду з клопотанням про здійснення заміни Відповідача у справі у зв`язку з припиненням здійснення повноважень Головним управлінням ДФС у Київській області.
Відтак, Головним управлінням ДПС у Київській області підтверджено наявність підстав, визначених ст. 52 КАС України, для здійснення заміни Відповідача її правонаступником. 
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне задовольнити подане клопотання та здійснити заміну Відповідача у порядку процесуального правонаступництва з Головного управління ДФС у Київській області на Головне управління ДПС у Київській області.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а  рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 31.01.2018 року по 08.02.2018 року Головним управлінням ДФС у Київській області була проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» податку на додану вартість та податку на прибуток за період з 01.01.2016 по 01.08.2017 року по взаємовідносинам з ТОВ «ТМ Бест Лайн» (колишня назва ТОВ «Лінхольд»).
Результати перевірки оформлені актом від 15 лютого 2018 року № 90/10-36-14-14/31201909 (далі - акт перевірки).
В акті перевірки стверджується про порушення ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» вимог податкового законодавства, зокрема:
- п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті у державний бюджет, на загальну суму 261 806,40 грн.;
- п. 44.1 ст. 44, п.   198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту в періоді що перевірявся, на загальну суму 52630,00 грн.;
- п. 44.1 ст. 44, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 238 266,10 грн.
Такі висновки податковий орган пов`язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ТМ Бест Лайн» (колишня назва ТОВ «Лінхольд»). На думку Відповідача, контрагент Позивача не мав реальних можливостей для поставки будівельних матеріалів.
У свою чергу висновки про ризиковість та/або нереальність фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «ТМ Бест Лайн», ґрунтуються на аналізі власних інформаційних систем контролюючого органу, за даними яких ТОВ «ТМ Бест Лайн» не здійснювало операції з придбання товарів, що у подальшому були реалізовані Позивачеві.
На підставі акта перевірки, відповідно до пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС у Київській області були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 12 березня 2018 року № 0006081414, № 0006091414, № 0006101414.
Скориставшись правом адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, Позивач звернувся зі скаргою до Державної фіскальної служби України, за результатами розгляду якої Позивачу відмовлено в перегляді результатів перевірки та у скасуванні винесених рішень.
Однак, не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач не спростував обставини реального виконання спірних операцій, засвідчених поданими платником первинними документами, не скористався правами, наданими йому податковим законодавством, для безпосереднього з`ясування обставин, які б підтвердили або спростували висновки про неможливість виконання контрагентами Позивача господарських операцій. Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи податкового органу про фіктивність господарських операцій між Позивачем та його контрагентом є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 12 березня 2018 року № 0006081414, № 0006091414 та № 0006101414 є протиправними та підлягають скасуванню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Згідно з пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Відповідно до пункту 3 Положення бухгалтерського обліку «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 року № 87, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.06.1999 року за № 391/3684, фінансова звітність це бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства/установи за звітний період.
Звіт про фінансові результати це звіт про доходи, витрати і фінансові результати діяльності підприємства/установи.
Пунктом 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 року         № 87 передбачено, що витрати це зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власниками) за звітний період.
Пунктом 32 цього ж положення встановлено, що прибуток (збиток) від звичайної діяльності до оподаткування визначається як алгебраїчна сума прибутку (збитку) від операційної діяльності, фінансових та інших доходів (прибутків), фінансових та інших витрат (збитків).
Відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від № 290 від 29.11.1999 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за № 860/4153, дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Згідно з пунктом 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від № 318 від 31.12.1999 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за № 27/4248, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.
Податковим кредитом у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.
У силу положень підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку із, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту є податкова накладна, що видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця.
Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Тобто, наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, підтверджених сукупністю документів первинного бухгалтерського обліку, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та витрат.
Такі висновки кореспондують приписам пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, у силу якого для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Таким чином, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість задекларованих у податковій звітності показників податкового кредиту та витрат первинними документами покладається на платника податків.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
У свою чергу, під господарською операцією згідно статті 1 вказаного закону розуміється дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Окрім цього, порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності, що ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету, встановлює Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерством фінансів України від 24.05.1995 року № 88.
Згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Відповідно до пункту 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.
Умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.
При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування.
Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.
З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договорів Позивача з контрагентами, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи.
Тобто, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування об`єкту оподаткування податком на прибуток (витрат) та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 серпня 2015 року між Державним підприємством «Національний будинок органної та камерної музики України» (Замовник) та ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» (Підрядник) укладено договір підряду № 1, відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобов`язання виконати власними та/або залученими силами і засобами підрядні роботи з реставрації пам`ятки архітектури національного значення «Костьол Святого Миколая» по вул. Червоноармійська (Велика Васильківська), 75 у м. Києві.
Для виконання реставраційних робіт, 20.08.2016 року між ТОВ «Лінхольд» (Постачальник) та ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» (Покупець) укладено договір поставки товару № 20/08.
Відповідно до умов цього договору, Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно здійснити оплату його вартості. Предметом постачання є будівельні матеріали в асортименті, які зазначаються в заявці Покупця та узгоджуються між сторонами. Підтвердженням факту узгодження сторонами асортименту, кількості і ціни товару є прийняття його покупцем по видатковій накладній Постачальника, яка після підписання її обома сторонами є невід`ємною частиною Договору.
Поставка товару, відповідно до умов п. 4 Договору, здійснюється на умовах самовивозу зі складу Продавця.
На виконання умов даного договору ТОВ «Лінхольд» поставило на адресу ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» товарно-матеріальні цінності (дроти, кислоти, розчинники, шпаклівки, архітектурні деталі декору) на загальну суму 1 745 376,03 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ 1920, 1783, 1782, 1781, 1780, 1777, 1776, 1775.
Відповідно до банківської виписки Позивачем здійснено оплату за отриманий товар, яка проводилась у безготівковій формі згідно платіжного доручення № 2544 від 30.09.2016 року.
За фактом поставки товару ТОВ «Лінхольд» оформлено податкові накладні №№ 200, 9, 10, 31, 32, 35, 36, 37, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Також, на підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ «Лінхольд», Позивачем надано до матеріалів справи та досліджено судом першої інстанції, а саме: акти списання товарів від 30.09.2016 року, оборотно-сальдову відомість по контрагенту ТОВ «Лінхольд», акти приймання виконаних будівельних робіт, товарно-транспортні накладі від 01.09.2016 року та від 25.09.2016 року, довіреність від ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН» на отримання товарно-матеріальних цінностей від 01.06.2016 року на ім`я Григоренка М.О .
Суму ПДВ за податковими накладними, виданими ТОВ «Лінхольд» було включено Позивачем до складу податкового кредиту за перевіряємий період.
З метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу та якості операцій та розрахунків, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку, в період з 01.02 по 10.02.2017 року Північним офісом Держаудитслужби проведена перевірка ТОВ «МАКСИМУС КОНСТРАКШН», про що складена довідка від 13.02.2017 року. За даними перевірки, порушень та невідповідностей виявлено не було.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що податковий кредит та суми податку на додану вартість за результатами здійснених господарських операцій з ТОВ «Лінхольд» був сформований Позивачем на підставі належних документів, оформлених згідно з вимогами чинного законодавства, обсяг яких є достатнім для висновку про те, що рух товарів, робіт і послуг дійсно мав місце.
Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на час укладання та виконання зазначених правочинів, ТОВ «Лінхольд» було зареєстровано як юридична особа та було платником податку на додану вартість, з чим погоджується колегія суддів.
Станом на день укладання договору поставки від 20.08.2016 року засновником та директором ТОВ «Лінхольд» була ОСОБА_2 (яка і підписала договір поставки), що підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Щодо посилання Відповідача на протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 03.03.2017 року, який пояснив, що створив ТОВ «Лінхольд» за винагороду і не здійснював господарську діяльність, то колегія суддів зазначає таке.
Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є КПК України.
У ч. 1 ст. 23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Частина 2 цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною 4 статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.
Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.
Факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
Матеріали досудового розслідування за вказаними вище кримінальними провадженнями не можуть бути враховані як доказ фіктивності ТОВ «Лінхольд».
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 822/551/18, який в силу вимог ч.5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що в акті перевірки відсутні посилання на випадки ухиляння ТОВ «Лінхольд» від сплати податків та зборів, визначення йому сум податкових зобов`язань, винесення вироків посадовим особам підприємства за фактом ухиляння від сплати податків в результаті конкретних господарських операцій або будь-які інші відомості, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення сторонами угоди з метою неправомірного отримання податкових вигод.
Водночас, Відповідач не ставив під сумнів правильність здійснення Позивачем математичного розрахунку податкового кредиту та податку на додану вартість за первинними документами податкового та бухгалтерського обліку.
Також, судом першої інстанції встановлено, що Відповідачем не заперечувався факт декларування та сплати як Позивачем так і його контрагентом сум податку на додану вартість за наслідками спірних фінансово-господарських операцій.
Крім того, жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ «Лінхольд» матеріальних ресурсів Відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.
Колегія суддів зазначає, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим вважається, що дії платника, які мають результатами отримання податкової вигоди, є економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності, - достовірними.
Подання платником податковому органові усіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством з питань оподаткування, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковим органом не доведено, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Обов`язок довести обставини, що слугували підставою для збільшення контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків у зв`язку з відображенням у бухгалтерському обліку нереальних господарських операцій, покладено на такий орган, як це передбачено частиною другою статті 77 КАС України. У зв`язку з цим, при вирішенні в адміністративному суді спору податковим органом мають бути представлені суду докази необґрунтованого виникнення у платника податкової вигоди. Ці докази, як і докази, подані платником, підлягають дослідженню у судовому засіданні у їх сукупності та взаємозв`язку згідно з вимогами статті 90 КАС України.
Надаючи оцінку тим доводам Відповідача, що слугували підставою для висновку про нереальність спірних фінансово-господарських операцій, суд першої інстанції вірно керувався принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України». 
Так, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.
Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Тобто, у податкових спорах недобросовісність платника податків має бути встановлена безумовними та недвозначними доказами.
Відповідно до частини 2 статті 74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Під час розгляду справи Відповідач не спростував обставини реального виконання спірних операцій, засвідчених поданими платником первинними документами, не скористався правами, наданими йому податковим законодавством, для безпосереднього з`ясування обставин, які б підтвердили або спростували висновки про неможливість виконання контрагентами Позивача господарських операцій.
Відтак висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій між Позивачем та його контрагентом є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи Відповідача в апеляційній скарзі про відсутність товарно-транспортних накладних, оскільки вони містяться в матеріалах справи (а.с. 207-209 том 1)
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). 
При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. 
Отже, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. З урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які Позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.
Аналогічний правий висновок викладений у постанові Верховного Суду  від 06 лютого 2018 року у справі № 816/166/15-а.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що укладений між Позивачем та ТОВ «Лінхольд» правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, має своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданим, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між Позивачем та його контрагентом враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.
Відтак, податкові повідомлення-рішення від 12 березня 2018 року № 0006081414, № 0006091414 та № 0006101414 є протиправними та підлягають скасуванню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зі змісту         ст. 242 КАС України       рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.      
Розглянувши доводи Головного управління ДПС у Київській області викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст.    241,    242,    243,    308,    310,    315,    316,    321,    322,    325,    328,    329,    331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

         П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення,    а рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року -   без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
       
Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      Я.Б. Глущенко 

                                                                                                                  О.М. Оксененко
             
    Повний текст складено 20.02.2020 року.