ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2020 року	Львів	Справа № 300/1938/19 пров. № А/857/127/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
за участі секретаря судового засідання      Федак С.Р.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року (головуючого судді Боршовського Т.І. ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі №300/1938/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування постанов,-
ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 25.09.2019 звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС від 04.04.2019, згідно якої на нього накладено штраф у розмірі 83460,00 грн., визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС від 04.04.2019, згідно якої на нього накладено штраф у розмірі 4173,00 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Вказує, що його притягнуто постановою Івано-Франківського міського суду від 22.04.2019 у справі №344/4672/19 та встановлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні передбаченому частиною 1 статті 41 КУпАП повністю доведена, набрала законної сили. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення. Вказує, що накладення на нього штрафу за те ж саме правопорушення також постановами відповідача про накладення штрафу № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС від 04.04.2019, № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС від 04.04.2019 є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме правопорушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України. 
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача Дудоров О.О. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.
Відповідач не забезпечив присутність свого представника, що не перешкоджає розгляду в суді апеляційної інстанції, оскільки був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований 01.04.2016 як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності - 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Вказані обставини підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (аркуш справи 26).
12.03.2019 Управління Держпраці в Івано-Франківській області прийняло наказ № 385-Д «Про проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 ». Також 12.03.2019 відповідач видав інспектору праці - головному державному інспектору відділу з питань трудових відносин та зайнятості Управління Держпраці в Івано-Франківській області Юрочко А.С. та інспектору сектору з питань застрахованих осіб та дитячої праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області Калинюк М.М. направлення № 04-13/15-10/1796 для проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог законодавства про працю (аркуші справи 58-59). Юридична адреса суб`єкта господарювання: АДРЕСА_3 . Фактична адреса суб`єкта господарювання: АДРЕСА_2 , магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1». Дата початку та закінчення заходу: 12.03.2019, 14.03.2019.
Також 12.03.2019 відповідач сформував вимогу № ІФ611/1674/ПД про надання позивачем до документів у строк до 13:00 год. 13.03.2019 (аркуш справи 60).
Вказані направлення від 12.03.2019 № 04-13/15-10/1796 та вимога від 12.03.2019 № ІФ611/1674/ПД вручено особисто фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 . 12.03.2019, що підтверджується підписом позивача.
За результатами зазначеного інспекційного відвідування позивача інспектором праці - головним державними інспекторами відділу з питань трудових відносин та зайнятості Управління Держпраці в Івано-Франківській області Юрочком А.С. 13.03.2019 складено акт № ІФ611/1674/АВ (аркуші справи 61-64).
Згідно наведеного акту інспекційного відвідування від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ посадовою особою відповідача встановлено такі порушення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 : пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників - не ведення особових карток на найманих працівників, в порушення частини 1 статті 50 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) - тривалість робочого часу працівників позивача перевищує 40 годин на тиждень, а саме встановлено з табеля обліку використання робочого часу за лютий 2018 року в період з 11.02.2019 по 17.02.2019 року продавець ОСОБА_4 відпрацював у тиждень 56 годин, аналогічно в період з 18.02.2019 по 24.02.2019 продавець ОСОБА_5 відпрацював 56 годин на тиждень, аналогічні порушення були допущені в січні 2019 року, в порушення частини 2 статті 65 КЗпП України в фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 облік понадурочних годин не ведеться, в табелях обліку робочого часу не відображено кількість відпрацьованих працівниками надурочних годин. Так в грудні 2018 року продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відпрацювали 160 год. при місячній нормі 158 годин, тобто 2 години надурочно, які не відображені в табелі обліку робочого часу за грудень 2018 року; порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» у наданих для перевірки табелях обліку використання робочого часу працівників фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за грудень 2018 року не відображена кількість відпрацьованих найманими працівниками годин у святкові та неробочі дні. Так, в грудні 2018 року продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 працювали у святковий день 25 грудня ( Різдво Христове ), однак ця робота не відображена, як робота у святкові дні. Порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не забезпечено бухгалтерський облік витрат, а саме: не ведеться книга нарахування заробітної плати працівникам.
Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ позивач підписав 13.03.2019 без зауважень (аркуш справи 64).
Також 13.03.2019 інспектором праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області винесено припис про усунення виявлених порушень № ІФ611/1674/АВ/П до 25.03.2019 та складено протокол про адміністративне правопорушення № 611/1674/АВ/П/ПТ, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (аркуші справи 68-71).
15.03.2019 відповідач листом № 04-13/15-10/1922 направив справу про адміністративне правопорушення відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського суду (аркуш справи 72).
21.03.2019 позивач надав Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області письмове пояснення № 1/0319 до припису про усунення виявлених порушень № ІФ611/1674/АВ/П від 13.03.2019 (аркуш справи 73).
22.03.2019 відповідач прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП та рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ, згідно яких викликано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 на розгляд 04.04.2019 справи про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України за порушення вимог законодавства про працю, встановлених при інспекційному відвідуванню 13.03.2019 (аркуші справи 85-86).
25.03.2019 Управління Держпраці в Івано-Франківській області направило позивачу повідомлення № 05-07/15-10/2216 про виклик на розгляд справи про накладення штрафу, яке було надіслано на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_3, рекомендованим листом з повідомленням про вручення (аркуші справи 87-88). Поштове відправлення з викликом 27.04.2019 року повернулось на адресу Управління Держпраці в Івано-Франківській області з відміткою установи зв`язку «За закінченням встановленого строку зберігання» (аркуш справи 89).
04.04.2019 за результатами розгляду справи про накладення штрафу Управління Держпраці в Івано-Франківській області прийняло постанови: № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС, якою застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штраф в розмірі 4173,00 грн. за виявлені під час інспекційного відвідування порушення вимог частини 2 статті 65 КЗпП України (аркуш справи 91); № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС, якою застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штраф в розмірі 83460,00 грн. за виявлені під час інспекційного відвідування порушення вимог частини 1 статті 106 КЗпП України (аркуш справи 92). Вищевказані постанови від 04.04.2019 № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС та № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС набрали законної сили 04.04.2019.
22.04.2019 Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у справі № 344/4672/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 прийняв постанову, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративну відповідальність та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510,00 грн. (аркуш справи 25). Згідно відмітки Івано-Франківського міського суду постанова від 22.04.2019 в справі № 344/4672/19 набрала законної сили 03.05.2019.
Вважаючи постанови від 04.04.2019 № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС та № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами протиправною, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року №877-V (далі - Закон №877-V): державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Стаття 2 Закону №877-V вказує, що заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації. Зазначені у цій частині органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону. 
Згідно частини 4 статті 4 Закону №877-V виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності.
Частина 8 статті 4 Закону №877-V: органи державного нагляду (контролю) та суб`єкти господарювання мають право фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу.
Частина 1 статті 6 Закону №877-V вказує, що під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Частина 2 статті 6 Закону №877-V встановлює, що проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.
Частина 5 статті 7 Закону №877-V встановлює, що перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення). Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання. Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.
Згідно частини 6 статті 7 Закону №877-V в останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.
Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 31.07.2018 по справі №815/1553/17, щодо підстав проведення перевірки органами Держпраці.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Підпункт 6 пункту 4 Положення №96 встановлює, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Згідно з пунктом 7 цього Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
В свою чергу, процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 295).
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.
Згідно з пунктом 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (пункт 20 Порядку № 295).
Пунктом 21 Порядку № 295 встановлено, що якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.
Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.
Як встановлено судом вище, 13.03.2019 за результатами інспекційного відвідування позивача інспектором праці - головним державними інспекторами відділу з питань трудових відносин та зайнятості Управління Держпраці в Івано-Франківській області Юрочком А.С. складено акт № ІФ611/1674/АВ (аркуші справи 61-64).
Згідно наведеного акту інспекційного відвідування від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ посадовою особою відповідача встановлено такі порушення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 : пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників - не ведення особових карток на найманих працівників, в порушення частини 1 статті 50 КЗпП України - тривалість робочого часу працівників позивача перевищує 40 годин на тиждень, а саме встановлено з табеля обліку використання робочого часу за лютий 2018 року в період з 11.02.2019 по 17.02.2019 продавець ОСОБА_4 відпрацював у тиждень 56 годин, аналогічно в період з 18.02.2019 по 24.02.2019 продавець ОСОБА_5 відпрацював 56 годин на тиждень, аналогічні порушення були допущені в січні 2019 року, в порушення частини 2 статті 65 КЗпП України в фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 облік понадурочних годин не ведеться, в табелях обліку робочого часу не відображено кількість відпрацьованих працівниками надурочних годин. Так в грудні 2018 року продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відпрацювали 160 год. при місячній нормі 158 годин, тобто 2 години надурочно, які не відображені в табелі обліку робочого часу за грудень 2018 року; порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» у наданих для перевірки табелях обліку використання робочого часу працівників фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за грудень 2018 року не відображена кількість відпрацьованих найманими працівниками годин у святкові та неробочі дні. Так, в грудні 2018 року продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 працювали у святковий день 25 грудня ( Різдво Христове ), однак ця робота не відображена як робота у святкові дні. Порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не забезпечено бухгалтерський облік витрат, а саме: не ведеться книга нарахування заробітної плати працівникам.
Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ позивач підписав 13.03.2019 без зауважень (аркуш справи 64).
Обставини щодо зафіксованих в акті порушень трудового законодавства підтверджуються поданим суду копіями витягу з Книги нарахування заробітної плати з 01.01.2019 року (аркуші справи 74-77), копіями табелів обліку робочого часу за грудень 2018 року, березень 2019 року (аркуші справи 78-79, 81), копією наказу № 7 від 24.12.2018 року (аркуш справи 80), копіями особових карток працівника: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 (аркуші справи 82-83), копією відомості про виплату грошей за березень 2019 року (аркуші справи 84). 
Також суд звертає увагу на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в позовній заяві не заперечує факту вчинення зафіксованих в акті інспекційного відвідування від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ порушень вимог трудового законодавства, а лише вказує на те, що його двічі притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення, а також порушено процедури накладення штрафів за порушення трудового законодавства, оскільки позивача не було повідомлено належним чином про розгляд 04.04.2019 справи про накладення штрафу, а саму справу розглянуто за відсутності представника позивача.
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини порушень трудового законодавства, зафіксовані в акті інспекційного відвідування від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ, були предметом дослідження Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області під час розгляду справи № 344/4672/19 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Так, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в постанові від 22.04.2019 в справі № 344/4672/19 встановив, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 допустив такі порушення: пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників - не ведення особових карток на найманих працівників, в порушення частини 1 статті 50 КЗпП України - тривалість робочого часу працівників позивача перевищує 40 годин на тиждень, а саме встановлено з табеля обліку використання робочого часу за лютий 2018 року в період з 11.02.2019 по 17.02.2019 року продавець ОСОБА_4 відпрацював у тиждень 56 годин, аналогічно в період з 18.02.2019 по 24.02.2019 продавець ОСОБА_5 відпрацював 56 годин на тиждень, аналогічні порушення були допущені в січні 2019 року, в порушення частини 2 статті 65 КЗпП України в фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 облік понадурочних годин не ведеться, в табелях обліку робочого часу не відображено кількість відпрацьованих працівниками надурочних годин. Так в грудні 2018 року продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відпрацювали 160 год. при місячній нормі 158 годин, тобто 2 години надурочно, які не відображені в табелі обліку робочого часу за грудень 2018 року; порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» у наданих для перевірки табелях обліку використання робочого часу працівників фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за грудень 2018 року не відображена кількість відпрацьованих найманими працівниками годин у святкові та неробочі дні. Так, в грудні 2018 року продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 працювали у святковий день 25 грудня ( Різдво Христове ), однак ця робота не відображена, як робота у святкові дні. Порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не забезпечено бухгалтерський облік витрат, а саме: не ведеться книга нарахування заробітної плати працівникам. Вказані обставини встановлені на підставі з дослідження протоколу про адміністративне правопорушення № 611/1674/АВ/П/ПТ від 13.03.2019, копії акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ІФ611/1674/АВ від 13.03.2019, копій табелів обліку робочого часу, копій відомостей на виплату грошей, письмових пояснень ОСОБА_1 від 13.03.2019.
Згідно з частиною 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З огляду на зміст постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.04.2019 в справі № 344/4672/19, яка набрала законної сили 03.05.2019, обставини щодо вчинення позивачем порушень вимог трудового законодавства, які зафіксовані в акті інспекційного відвідування від 13.03.2019 № ІФ611/1674/АВ, на підставі частин 4 та 6 статті 78 КАС України не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування постанов від 04.04.2019 № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС та № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС.
Що стосується доводів позивача про те, що постановами від 04.04.2019 № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС та № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС його вдруге притягнуто до того самого виду відповідальності та за те саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення, то суд вказує на таке.
Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідальність за порушення законодавства про працю встановлена статтею 265 КЗпП України.
Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Абзацом 4 та 8 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В свою чергу, статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за порушення вимог законодавства про працю та про охорону праці.
Так, відповідно до частини 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України «Про звернення громадян», або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, частиною 2 статті 265 КЗпП України і частиною 1 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за порушення вимог трудового законодавства.
Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
При цьому, стаття 265 КЗпП України та стаття 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014.
Цей закон передбачав введення статтею 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.
Натомість стаття 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.
Тобто ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому, одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення вимог трудового законодавства.
Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі частини 2 статті 265 КЗпП України і частини 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення.
В даному випадку позивач вважає, що притягнення його до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Так, в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування статті 61 Конституції України необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення до одного виду, оскільки КЗпП України не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у частини 2 статті 265 КЗпП України.
Як встановлено судом вище, за результатами розгляду справи про накладення штрафу Управління Держпраці в Івано-Франківській області 04.04.2019 прийняло постанови: № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС, якою застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штраф в розмірі 4173,00 грн. за виявлені під час інспекційного відвідування порушення вимог частини 2 статті 65 КЗпП України (аркуш справи 91); № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС, якою застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штраф в розмірі 83460,00 грн. за виявлені під час інспекційного відвідування порушення вимог частини 1 статті 106 КЗпП України (аркуш справи 92). 
В свою чергу, 22.04.2019 Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області за результатом розгляду справи № 344/4672/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 прийняв постанову, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративну відповідальність та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510,00 грн. (аркуш справи 25) та набрала законної сили 03.05.2019.
На підставі зазначених обставин, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваних постанов Управління Держпраці в Івано-Франківській області не порушило вимоги частини 1 статті 61 Конституції України, оскільки постанови № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС та № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС були прийняті 04.04.2019, тобто швидше ніж Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі № 344/4672/19, що мало місце 22.04.2019. В даному випадку, саме ухвалення постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.04.2019, якою визнано винним позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративну відповідальність, можна трактувати, як повторне притягнення до одного виду відповідальності за те саме правопорушення. ОСОБА_1 мав встановлену процесуальним законом можливість оскаржити постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.04.2019 у справі № 344/4672/19 в апеляційному порядку, однак доказів такого оскарження суду не подано. 
При цьому сам факт порушення вимог трудового законодавства, яке проявилося у порушення обліку понадурочних годин в табелях обліку робочого часу, не відображення кількості відпрацьованих працівниками надурочних годин, годин у святкові та неробочі дні, не забезпечення бухгалтерського обліку витрат, а саме: не ведеться книга нарахування заробітної плати працівникам, ФОП ОСОБА_1 не заперечується. 
Щодо доводів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про порушення відповідачем процедури накладення штрафів за порушення трудового законодавства, оскільки позивача не було повідомлено належним чином про розгляд 04.04.2019 справи про накладення штрафу, а саму справу розглянуто за відсутності представника позивача, то суд вказує на таке.
Пунктом 27 Порядку № 295, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
В свою чергу, механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та та частинами другою - сьомою статті 53 Закону «Про зайнятість населення» визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Згідно з пунктом 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.
Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд. У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів (пункти 4-5 Порядку № 509).
Відповідно до пункту 6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 509 справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
Як встановлено судом вище, 22.03.2019 відповідач прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП та рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ, згідно яких викликано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 на розгляд 04.04.2019 справи про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України за порушення вимог законодавства про працю, встановлених при інспекційному відвідуванню 13.03.2019 (аркуші справи 85-86).
25.03.2019 Управління Держпраці в Івано-Франківській області направило позивачу повідомлення № 05-07/15-10/2216 про виклик на розгляд справи про накладення штрафу на 04.04.2019, яке було надіслано на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_3, рекомендованим листом з повідомленням про вручення (аркуші справи 87-88). Таке повідомлення було направлено рекомендованим листом наступного дня - 26.03.2019, тобто з дотриманням пункту 6 Порядку № 509, тобто більш як за п`ять днів до дати розгляду. Поштове відправлення з викликом повернулось 27.04.2019 на адресу Управління Держпраці в Івано-Франківській області з відміткою установи зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто за обставин, які не залежали від відправника, та не можуть свідчити про протиправність дій відповідача (аркуш справи 89).
Суд звертає увагу на те, що в силу положень частини 2 статті 68 Конституції України позивач повинен бути обізнаний про правові наслідки виявлених під час інспекційного відвідування порушень вимог трудового законодавства, з огляду на встановлені частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України санкції за такі порушення. При цьому, право особи на участь в прийнятті рішення, за умови дотримання органом державної влади процедури повідомлення про дату й час розгляду справи такої особи, та обізнаності особи  про виявлені контролюючим органом порушення нею трудового законодавства та передбачені законом санкції за такі порушення, на переконання суду не буде порушено, якщо такою особою не вживалося жодних заходів щодо доведення з власної ініціативи відсутності фактів таких порушень. Як встановлено судом вище, позивачем не подано відповідачу після проведеної перевірки спростувань виявлених порушень та доказів в їх підтвердження. В листі від 21.03.2019, адресованому відповідачу, позивач зазначив про те, що взяв до уваги всі виявлені під час перевірки помилки та просив не застосовувати до нього штрафні санкції. Також позивачем не подано таких доказів й суду під час розгляду цієї адміністративної справи. За таких обставин, вказані позивачем аргументи щодо порушення його права на участь в прийнятті рішення в зв`язку з тим, що позивач не брав участь в засіданні, в якому відповідачем прийнято оспорені рішення від 04.04.2019, на переконання суду не можуть бути підставою для висновку про протиправність цих рішень.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №522/12566/18, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Доводи скаржника про застосування судом у спірних правовідносинах практику викладену в постановах Верховного Суду із відповідними посиланнями у апеляційній скарзі є спростованими доводами, оскільки зазначені у вказаних справах обставини не є повністю аналогічними та суд апеляційної інстанції зобов`язаний аналізувати та враховувати подані сторонами доводи, а матеріали справи підтверджують порушення допущені позивачем, що ним не заперечується відповідних доводів апелянт не наводить.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пункті 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пункті 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Обґрунтовуючи правомірність прийнятих постанов про застосування штрафу, відповідач виходив з правомірності висновків акту перевірки.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність свого рішення.
Колегія суддів дійшла висновку, що прийняті відповідачем рішення у межах власних повноважень є правомірними, а тому в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 04.04.2019 № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/МГ-1ФС та № ІФ611/1674/АВ/П/ПТ/ІП-2ФС слід відмовити, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Оскільки справа відповідно до пункту 6 частини 6 статті 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №300/1938/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль
Повний текст постанови складено 17.02.2020