ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року	Львів	Справа № 300/1341/19 пров. № 857/13572/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Глушка І.В., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим – суддею Могила А.Б. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/1341/19 за адміністративним позовом Головного управління ДФС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 94503, 17 грн,

                                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача ро стягнення податкового боргу в сумі 94503,17 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідачем протиправно не сплачено у встановлений Податковим кодексом України строк орендну плату з фізичних осіб, в результаті чого виник борг в розмірі 94503, 17 грн, який підлягає стягненню в судовому порядку.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід бюджету заборгованість за платежем орендна плата з фізичних осіб в розмірі 94503 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот три) грн 17 коп.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі виконала свій обов`язок із сплати орендної плати за землю згідно податкового повідомлення-рішення № 9817-13-0906 від 20.08.2018, в зв`язку з чим за нею облікується заборгованість в розмірі 94503, 17 грн.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки пред`явлено особою, яка не має повноважень контролюючого органу і не має права складати рішення і вимоги передбачені Податковим кодексом України. Крім цього вказує на те, що жодна із сторін не є суб`єктом владних повноважень, а тому ця справа не підлягає розгляду в адміністративних судах і повинна бути закрита на підставі ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач скористався своїм правом та подав заперечення на апеляційну скаргу в котрому покликається на те, що предметом позову є стягнення узгодженого податкового боргу в сумі 94503, 17 грн і в даному випадку суд не оцінює правильність донарахування контролюючим органом сум зобов`язань, оскільки ці обставини входять до предмету доказування у справі щодо, правомірності відповідних податкових повідомлень – рішень, а у цій справі предметом доказування є підстави (статус) та склад податкового боргу. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позивач явку свого представника, з належно оформленими документами для підтвердження останнього представляти інтереси Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, не забезпечив, що не перешкоджає розгляду у його відсутності.
В свою чергу ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Однак відповідач надіслала на адресу суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим від`їздом і неможливістю з`явитися на вказану дату.
Відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Згідно ч. 1 ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Враховуючи наведене вище суд зазначає, що в матеріалах справи наявне підтвердження, а саме розписка, про повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в Восьмому апеляційному адміністративному судді 11.02.2020 об 11 год. 30 хв., що стверджується її підписом (а.с. 228). В свою чергу зазначені причини відкладення розгляду справи на переконання суду є неповажними та нічим не підтвердженими, оскільки до заяви не долучено будь – яких доказів не можливості брати участь у судовому засіданні 11.02.2019.
Суд також вказує, що не визнавав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а розгляд цієї справи, враховуючи її складність та наявність долучених до неї матеріалів справи, дає можливість її розглянути без обов`язкової участі сторін у справі.
Поряд з цим колегія суддів зазначає, що суд при розгляді справи зважає і на строки розгляду, які чітко регламентовані Кодексом адміністративного судочинства України. 
Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, оскаржувати рішення суду, що стосується його  прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Крім цього, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитися провадженням у їх справі, добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). 
У зв`зку з цим колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Також потрібно вказати на те, що колегія суддів під час судового засідання 14.01.2019 відклала розгляд справи до 11.02.2020 у зв`язку з клопотанням Підкамінної Г.В., що стосувались надання відповідних документів, які посвідчують та підтверджують повноваження суддів.
Відтак враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за потрібне провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що відповідно до договору оренди землі від 04.10.2017, укладеного між Калуською міською радою Івано-Франківської області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар), відповідач орендує земельну ділянку за кадастровим номером 2610400000:23:004:0007, площею 0, 8111 га, розташованою за адресою АДРЕСА_1 . Цей договір укладено терміном на 5 (п`ять) років до 28.09.2022. Розмір орендної плати на рік становить 104503,17 грн. (а.с. 57 - 60)
Відомості про право оренди даної земельної ділянки ОСОБА_1 , як вид іншого речового права, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 55-56, 61-62).
Калуською міською радою у відповідності до вимог Податкового кодексу України та наказу Міністерства України від 17.09.2015 № 783 «Про затвердження форми Переліку орендарів, з якими укладено договори оренди землі державної та комунальної власності», з метою контролю за достовірністю декларування суб`єктами господарської діяльності орендної плати за землю, 30.01.2019 направлено Калуській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області відомості щодо укладених договорів оренди землі юридичних осіб станом на січень 2018 року. (а.с.63-64)
У зв`язку із несплатою грошового зобов`язання з орендної плати за землю, позивачем направлено відповідачу податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 9817-13-0906 від 20.08.2018 на суму 104503, 17 грн.
Податкове повідомлення-рішення відповідачу направлялося за відомою контролюючому органу податковою адресою, однак поштове відправлення вручене не було, та повернулося відправнику із відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 8)
Вказане податкове повідомлення-рішення від 13.12.2016 № 162407-1301 оскаржене не було.
У зв`язку з несплатою відповідачем грошових зобов`язань, контролюючим органом сформовано податкову вимогу форми «Ф» за № 61472-51 від 22.10.2018, згідно якої загальна сума податкового боргу платника податків станом на 21.10.2018 становила 104503,17 грн. (а.с. 9)
Податкова вимога № 61472-51 від 22.10.2018 відповідачем не оскаржувалася.
Як слідує із інтегрованої картки платника податків, 31.10.2018 відповідачем здійснено платіж згідно податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 9817-13-0906 від 20.08.2018 в розмірі 10000 грн.
Враховуючи те, що відповідачем не в повному обсязі сплачено грошове зобов`язання з орендної плати у визначений Податковим кодексом України строк, в результаті чого, не погашеним залишається борг в розмірі 94503,17 грн, позивач звернувся до суду з відповідним позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1 Податкового кодексу України (далі -ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковим боргом є сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Підпунктом 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України передбачено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. 
Відповідно до підпункту 38.1 статті 38 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно із ст. 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України - податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Згідно п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
З врахування вказаного нормативного регулювання спірних правовідносин, як згадувалось вище позивач направив відповідачу за відомою контролюючому органу податковою адресою податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 9817-13-0906 від 20.08.2018 на суму 104503, 17 грн та податкову вимогу форма «Ф» від № 61472-51 від 22.10.2018, котрі була вручені відповідачу в силу вимог п. 58.3 ст. 58 ПК України.
Як передбачено п. 288.1 - 288.4 ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Відповідно до п. 288.7 ст. 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.
Згідно із п. 286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Податок плата за землю фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 ст. 287 ПК України).
Підпунктом 87.11 ст. 87 ПК України передбачено, що орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскільки прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 9817-13-0906 від 20.08.2018 на суму 104503, 17 грн не оскаржене та відповідно до наявних в матеріалах справи доказах є врученим відповідачці, яка не оскаржила такого, а тому наявне грошове зобов`язання стало узгодженим.
Суд вважає вірними доводи податкового органу наведені у запереченні на апеляційну скаргу про те, що предметом позову є стягнення узгодженого податкового боргу в сумі 94503, 17 грн і в даному випадку суд не оцінює правильність донарахування контролюючим органом сум зобов`язань, оскільки ці обставини входять до предмету доказування у справі щодо, правомірності відповідних податкових повідомлень – рішень, а у цій справі предметом доказування є підстави (статус) та склад податкового боргу.
Згідно даних інтегрованої картки платника податків по платежу, податковий борг відповідача перед бюджетом становить 994503, 17 грн, що виник в результаті несплати в установлені терміни сум грошових зобов`язань.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та наявність правових підстав для їх задоволення.
Щодо доводів апелянта про те, що Головне управління ДФС в Івано-Франківській області та Івано - Франківський окружний адміністративний суд не створенні у відповідності до законодавства України, в результаті чого не наділенні здійснювати покладених на них функцій та повноважень то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 4, 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.
В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо) та про строк, визначений органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог. (п. 12 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Відтак з врахуванням наведеного вище, колегія суддів встановила, що засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи відбувається шляхом внесення в Єдиний державний реєстр відповідного запису і такий запис є достовірною інформацією зокрема, щодо юридичних осіб.
Як слідує з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 15.09.2014 здійснено номер запису 1 119 102 0000 013078 про проведення державної реєстрації юридичної особи – у разі, коли державна реєстрація юридичної особи була проведена після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», а саме щодо Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 39394463). Крім цього здійснено запис 05.08.2019 про те, що позивач в стані припинення, тобто на момент виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду справи в судовому засіданні, управління вправі було здійснювати свої повноваження та покладенні на нього функції, оскільки відсутній запис про припинення останнього.

Крім цього з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 23.03.2007 здійснено номер запису 1 119 102 0000 005392 про проведення державної реєстрації юридичної особи – у разі, коли державна реєстрація юридичної особи була проведена після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», а саме щодо Івано-Франківського окружного адміністративного суду (код ЄДРПОУ 35021574). Більше того, в Єдиному державному реєстрі наявна інформація, що Івано-Франківський окружний адміністративний суд не перебуває в процесі припинення.

Відтак беручи до уваги інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, колегія суддів дійшла висновку, що Головне управління ДФС в Івано-Франківській області та Івано - Франківський окружний адміністративний суд на момент виникнення спірних правовідносин так і на момент розгляду справи в суді, мають право здійснювати функції покладені на них державою, оскільки відповідного запису щодо припинення їхньої реєстрації, як юридичної особи, відсутня.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що жодна із сторін не є суб`єктом владних повноважень, а тому ця справа не підлягає розгляду в адміністративних судах і повинна бути закрита на підставі ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України то колегія суддів з таким також не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Як згадувалось вище пп. 87.11 ст. 87 ПК України передбачено, що орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи.

Відтак з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач є суб`єктом владних повноважень і звернувся такий до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом, а саме у відповідності до вимог ПК України, з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи.

Крім цього на вимогу суду, щодо наявності в органах Головного управління ДФС в Івано-Франківській області облікової картки платника форми 1ДР, позивач надіслав на адресу суду лист про надання інформації. З цього листа слідує, що на сьогоднійшній день строк зберігання документів пов`язаних із реєстрацією фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків, визначено ст. 283 Переліку типових документів, що створюються під час діялності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строку зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17.04.2012 за № 578/5 із змінами і доповненнями, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884. Відповідно до ст. 283 цього Переліку встановлено строк зберігання документів – 5 років. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки присвоювався у 1996 році, в територіальних підрозділах Головного управління ДПС в Івано-Франківській області відсутні відповідні підтверджуючі документи.

Однак на переконання суду, відсутність підтверджуючих документів про присвоєння ОСОБА_1 реєстраційного номеру облікової картки не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в своїй роботі уповноважені особи податкового органу зокрема користуються даними інтегрованої картки платника податків, в котрій містяться всі необхідні дані стосовно ОСОБА_1 , з якої вбачається, що податковий борг відповідача перед бюджетом становить 994503, 17 грн, що виник в результаті несплати в установлені терміни сум грошових зобов`язань. 

Колегія суддів також вважає, що облікова картка являється службовим документом позивача і її наявність для підтвердження наявності податкового боргу не може бути єдиним, допустими та беззаперечним доказом.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 18 жовтня 2019 року у справі № 300/1341/19 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 18 лютого 2020 року