ПОСТАНОВА
Іменем України

23 січня 2020 року 
м.Київ
справа №500/3409/17
провадження №К/9901/47293/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Єзерова А.А. суддів: Берназюка Я.О., Желєзного І.В.
розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргою Ізмаїльської міської ради Одеської області 
на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2017 (суддя Адамов А.С.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2018 (головуючий суддя Шевчук О.А., судді Зуєва Л.А., Федусик А.Г.)
у справі № 500/3409/17 
за позовом ОСОБА_1 
до Ізмаїльської міської ради Одеської області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, встановив:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У червні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Ізмаїльської міської ради Одеської області, в якій просив суд визнати протиправним та скасувати рішення від 21.03.2017 №2104-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розбору проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 »; зобов`язати Ізмаїльську міську раду розглянути повторно на черговому пленарному засіданні сесії його клопотання від 10.10.2014 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою; зобов`язати Ізмаїльську міську раду Одеської області в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України, надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відмова відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є протиправною.
3. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2017 у справі №500/3409/17 позов задоволено повністю.
4. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2018 у справі №500/3409/17 постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2017 залишено без змін.
5. Ізмаїльська міська рада з судовими рішеннями не погодилася, тому звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2017 і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2018 у справі №500/3409/17 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
6. Ухвалою Верховного Суду від 23.05.2018 колегією суддів у складі: головуючого судді Анцупової Т.О., суддів Коваленко Н.В., Кравчука В.М. відкрито касаційне провадження у справі №500/3409/17.
У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду головуючого судді Анцупової   Т.О., на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду, було проведено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого для розгляду касаційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Єзерова А.А., суддів Берназюка Я.О., Желєзного І.В.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно договору дарування житлового будинку від 11.12.2003р. ОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у  
АДРЕСА_1. 8 . Згідно з довідкою від 19.01.2004 МБТІ №21 домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Ізмаїльським приватним нотаріусом Гнесько В.Г. від 11.12.2003 реєстр №5183., про що внесено запис у реєстрову-кадастрову книгу №4-53.
9. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2013 за НОМЕР_1, виданого Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий двоповерховий будинок загальною площею 547,5 кв.м., у тому числі житлова - 101,9 кв.м., розташований за адресою:  
АДРЕСА_1. 10 . У витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.02.2013 №236332 зазначено, що за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на житловий будинок  
АДРЕСА_1. 11 . Згідно із технічним паспортом КП «Ізмаїльське МБТІ», виготовленим 20.11.2012 по АДРЕСА_1, розташований житловий будинок із господарськими спорудами, із визначенням відповідних літер та цифрових значень, у тому числі огорожу №1, огорожу №3, ворота № 2, якими огороджена спірна земельна ділянка, та власником вказаного об`єкта зазначено ОСОБА_1 .
12. Згідно із технічним висновком Ізмаїльського відділу комплексного проектування №3 ДП "НДІпроектреконструкція", що був виготовлений у червні 2011 року в процесі погодження будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , встановлено, що житловий будинок у планувальному та конструктивному відношенні відповідає вимогам, у тому числі ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", на порушенні п. 3.18 яких наполягає відповідач за змістом оспорюваного рішення.
13. Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, в особі ТВО головного архітектора м. Ізмаїл - В.В. Долженкова, також було погоджено ситуаційний план земельної ділянки, що є предметом оспорюваного рішення, який також додається до короткої пояснювальної записки від 13.10.2014 за вих. 23/14-ГМ до генерального плану для відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1.
14. Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, а також Інспекцією з благоустрою міста була надана фахова позитивна оцінка щодо відповідності розміщення домоволодіння (житлового будинку, господарських споруд, у тому числі огорожі), розташованого на спірній земельній ділянці, як вимогам законів, так і генеральному плану м.Ізмаїл, а також ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» тощо.
15. 10.10.2014 ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльської міської ради Одеської області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , до якої додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
16. 31.10.2014 Ізмаїльською міською радою Одеської області прийняте рішенням за №4599-VI «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральному плану та іншій містобудівній документації.
17. 06.05.2015 постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/476/15-а, яка залишена в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.03.2016, визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради від 31.10.2014 №4599-VI та зобов`язано Ізмаїльську міську раду повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 від 10.10.2014 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядок та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 
18. На виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 06.05.2015 Ізмаїльською міською радою було ухвалено рішення від 27.11.2015 № 138-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 », у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації, а саме: розташування земельної ділянки у зоні житлової та громадської мало- та багатоповерхової забудови, у західному планувальному районі м. Ізмаїл, що не є зоною садибної забудови та порушення межею земельної ділянки червоної лінії АДРЕСА_1.
19. 10.03.2016 постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/390/16-а, яку залишено без змін апеляційною та касаційною інстанцією, визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради від 27.11.2015 № 138-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 » та зобов`язано Ізмаїльську міську раду повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 від 10.10.2014 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 
20. На виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 10.03.2016 у справі №500/390/16-а Ізмаїльською міською радою було прийнято рішення від 31.08.2016 № 1265-VI «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 », у зв`язку із неможливістю встановити на підставі наданого клопотання і зазначеними в ньому статтями Земельного кодексу, у який спосіб заявник бажає отримати земельну ділянку у власність.
21. 19.10.2016 постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/5273/16-а, залишеною без змін апеляційною інстанцією, визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.08.2016 № 11265 - VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 », та зобов`язано Ізмаїльську міську раду Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 від 10.10.2014 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України. 
22. На виконання постанови суду Ізмаїльською міською радою втретє було прийнято рішення від 21.03.2017 №2104-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розбору проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ». В рішенні Ізмаїльської міської ради зазначена причина відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою - у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 , розташована на землях загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність).
23. Не погоджуючись з відмовою відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
24. Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанції керувалися тим, що відповідачем не доведено та із оскарженого рішення не вбачається наявність законних підстав для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
25. Суди першої та апеляційної інстанції надали оцінку мотивам відмови, які надані позивачу з боку відповідача, встановлено їх необґрунтованість та незаконність, тому суди вважали, що ефективним способом правового захисту є визнання вказаної відмови у задоволенні клопотання позивача протиправною та зобов`язання відповідача задовольнити вказане клопотання. При цьому, суди попередніх інстанцій відхилили доводи відповідача про наявність у цьому випадку дискреційних повноважень у міської ради.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
26. У касаційній скарзі Ізмаїльська міська рада посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і неповне з`ясування всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій фактично зобов`язано відповідача прийняти позитивне рішення, що суперечить положенням ст. 118 Земельного кодексу.
VІ. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
27. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
28. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України "Про землеустрій".
За змістом ч. 1 - 3 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У ст. 121 ЗК передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п. "б" ч. 1), для ведення садівництва - не більше  0,12 гектара (п. "в" ч. 1).
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
29. Стаття 118 Земельного кодексу України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Згідно з ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Зі змісту ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
30. Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.
При цьому ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.
31. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельний кодекс України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 Земельного кодексу України.
32. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. 
33. Верховний Суд зазначає, що основним питанням, яке постало перед судами попередніх інстанцій була перевірка та надання оцінки підставам відмови у наданні позивачам дозволу на розробку проектів землеустрою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для відмови відповідачем визначено те, що спірна земельна ділянка розташована на землях загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність.
34. Натомість, суди попередніх інстанцій встановили, що у судових рішеннях у справах №500/476/15-а, №500/390/16-а, №500/5273/16-а між тими ж самими сторонами, встановлені факти, які мають преюдиційне значення та не потребують доказування. 
Зокрема, Ізмаїльський міськрайонний суд при розгляді справи №500/390/16-а дійшов висновку про те, що «на час видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2013 індексний номер: НОМЕР_1, Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, а також Інспекцією з благоустрою міста, тобто органами місцевого самоврядування на які відповідачем покладені повноваження щодо контролю за дотриманням членами територіальної громади вимог Закону України "Про архітектурну діяльність" від 20.05.1999 (із змінами та доповненнями), Закону України "Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 (із змінами та доповненнями), Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тощо, вже була надана позитивна оцінка щодо відповідності розміщення домоволодіння (житлового будинку, господарських споруд, у тому числі огорожі), розташованих на спірній земельній ділянці, як вимогам вищезазначених законів, так і генеральному плану м.Ізмаїл, а також ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" тощо. Повторна відмова у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність   для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)   з підстав, зазначених у попередніх рішення ради з відповідного питання, у тому числі й і в оскарженому рішенні, за умов надання ОСОБА_1 усіх документів відповідно до вимог Земельного кодексу України, не допускається».
35. При розгляді цієї справи (№500/3409/17) місцевий та апеляційний суди не встановили будь-яких інших невідповідностей земельної ділянки вимогам ст. 118 Земельного кодексу. Також таких обставин не наведено і в касаційній скарзі.
36. З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали протиправною відмову відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу.
37. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, слід виходити з такого.
38. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:
1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;
2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;
3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;
4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
39. Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
40. Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
41. Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.
42. Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
Частиною 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.
43. Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.
Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
37. Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 зробив наступний правовий висновок:
«…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
68.   Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
69.   У справі, що переглядається, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України.
70.   Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними».
44. Верховний Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав від відступу від вищевикладеної правової позиції.
45. Також у цій справі, суди встановили, що судовими рішеннями у справах №500/476/15-а, №500/390/16-а, №500/5273/16-а вже визнавалися правомірними аналогічні відмови відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою і повторні розгляди клопотань позивача не призвели до відновлення його порушеного права.
46. Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
47. Враховуючи зазначене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не спростовують вірних висновків суду апеляційної інстанції.
48. Відповідно до ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
49. Оскільки Верховний Суд залишає без змін судове рішення апеляційної інстанції, то відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись ст. 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Ізмаїльської міської ради Одеської області - залишити без задоволення. 
Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2017 і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2018 у справі №500/3409/17 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                А.А. Єзеров
Суддя                                                                                                    Я.О. Берназюк
Суддя                                                                                                    І.В. Желєзний