ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
21 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8891/18	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  Державної установи «Покровський виправний центр №79»
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року (головуючий суддя Олійник В.М.)
у справі  № 160/8891/18
за позовом   Державної установи «Покровський виправний центр №79»
до  Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 
про  визнання протиправними та скасування постанов, - 
ВСТАНОВИВ:
Державна установа «Покровський виправний центр (№79)» звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в   якому просила:
визнати протиправною та скасувати постанову № ДН1376/267/АВ/ІП-ФС/623 від 11.10.2018 року про накладання штрафу у розмірі 3 723 грн., винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області;
визнати протиправною та скасувати постанову № ДН1376/267/АВ/МГ-ФС/624 від 11.10.2018 року про накладання штрафу у розмірі 297 840 грн., винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області;
визнати протиправною та скасувати постанову № ДНІ376/267/АВ/ТД-ФС/625 про накладання штрафу у розмірі 3 797 460 грн., винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що винесені відповідачем постанови про накладення штрафу протиправні, оскільки   заробітна плата (грошові кошти) засудженим нараховується Установою відповідно до Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі № 396/5 від 07.03.2013 зі здійсненням утримань до 20 числа місяця, наступного за звітним, а перерахування на особові рахунки засуджених здійснюється з 20 по 30 число місяця, наступного за звітним.
Відповідно до п. 3.6  Інструкції № 396/5  в установах та слідчих ізоляторах на особові рахунки засуджених, які залишені на роботах з господарського обслуговування, та засуджених, які працюють на виробництві, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як 25 % нарахованого їм місячного заробітку. Оскільки засуджені не виконують норми виробітку, розмір їх заробітної плати становить суму меншу мінімальної заробітної плати, але при цьому вартість витрат на їх утримання не зменшується, у зв`язку з чим, відрахувань в процентному співвідношенні до розміру отриманої засудженими заробітної плати становить суму, що перевищує 75 % від отриманої заробітної плати.
Щодо нарахувань по ЄСВ, позивач зазначив, що   Установа нараховує та сплачує єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на тих засуджених, які мають всі необхідні документи для надання інформації про засуджену особу в персоніфікованому обліку відомостей про застраховану особу в системі загальнообов`язкового пенсійного страхування. У випадках відсутності паспорта та ідентифікаційного коду нарахування ЄСВ не здійснювалось Установою тільки до моменту відновлення зазначених документів. Оскільки у засуджених, перелічених в акті, при працевлаштуванні були відсутні відповідні документи, нарахування та сплата ЄСВ до їх відновлення не здійснювалося. Нарахування та сплата ЄСВ не здійснювалася тільки у відношенні тих засуджених, які по прибутті до Установи не мали документів, що підтверджують їх особу та ідентифікаційного коду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 в задоволенні позову відмовлено.
Суд встановив, що при винесенні оскаржуваних постанов, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України,    а    тому постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 11 жовтня 2018 року № ДН1376/267/АВ/ІП-ФС/623, №ДН1376/267/АВ/МГ-ФС/624 від 11 жовтня 2018 року, №ДН1376/267/АВ/ТД-ФС/625 є законними та обґрунтованими, складеними на підставі та у відповідності до норм діючого законодавства.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить  скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач вказує, що оскільки чинне законодавство України не містить чітких норм, які б встановлювали механізм оплати заробітної плати засудженим, позивачем правомірно здійснюється нарахування та виплата заробітної плати засудженим один раз на місяць відповідно до Інструкції № 396/5. 
Щодо розміру відрахувань заробітної плати позивач зазначає, що згідно п. 4 ст.60 КВК України, засудженим незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш, як 75 % загальної суми заробітку, однак судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п.п. 5.1-5.3 Інструкції № 396/5 праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.
Відтак, гарантований мінімальний розмір заробітної плати встановлений законом тільки для засуджених, які добросовісно відносяться до праці та виконують норми виробітку. Системою оплати праці засуджених установи є індивідуальна відрядна система оплати праці, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Згідно відомостей норми виробітки за період січень - серпень 2018 року, затверджених начальником виробничої майстерні установи ОСОБА_1 , засуджені, щодо яких складена оскаржувана постанова, встановлені норми виробітку не виконують через недобросовісне відношення засуджених до праці. З цих підстав нарахована їм заробітна плата по відрядній системі оплати є меншої мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України, що відображено в оскаржуваній постанові.
Крім цього, позивач посилається на п.п. 5-8 Порядку  відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2017 року № 80, згідно якому відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання за звітний місяць здійснюється із заробітку, пенсій та іншого доходу, що нараховані засудженим у місяці, що настає за звітним.  Оскільки засуджені не виконують норми виробітку, розмір їх заробітної плані становить суму меншу мінімальної заробітної плані, але при цьому вартість витрат на їх утримання не зменшується. Через це розмір відрахувань в процентному співвідношенні до розміру фактично отриманої засудженими заробітної плати, яка є меншою за мінімальну, становить суму, що перевищує 75 % від отриманої заробітної плати.
Щодо не проведення нарахування ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивач зазначає, що Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування  затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435, передбачає виключний перелік обов`язкових реквізитів, які мають зазначатися у звіті з ЄСВ. Зазначені в Порядку реквізити мають бути обов`язково заповнені в усіх таблицях додатків до звіту, де вони передбачені. Судом першої інстанції залишені без уваги доводи позивача щодо неможливості подання звітності з ЄСВ щодо засуджених осіб, у яких відсутні паспорти і ідентифікаційні коди, і що внесення таких осіб до Реєстру застрахованих осіб та подання звітності по ним (а, отже, і сплата єдиного внеску) можливо тільки після відновлення документів осуджених, що і вчинялось позивачем.
Крім того, позивач посилається на допущені відповідачем процедурні порушення при прийнятті оскаржуваних постанов, а саме: недотримання  Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2012 №509, в частині повідомлення позивача про розгляд справи про накладення штрафу.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін як законне та обґрунтоване. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 14.09.2018 № 758-1 направлення на проведення інспекційного відвідування від 14.09.2018 № 97/4.3-н, проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю у Державній установі «Покровський виправний центр (№ 79)» з питань оформлення трудових відносин із засудженими до обмеження волі, залучених до суспільно-корисної оплачуваної праці, повноти, своєчасності нарахування та виплати заробітної плати, проведення загальнообов`язкового державного соціального страхування та відрахувань із заробітної плати засуджених за період січень-вересень 2018 року.
За результатами інспекційного відвідування складено акт від 21.09.2018 № ДН- 1376/267/АВ, яким встановлені наступні порушення вимог законодавства:
Заробітна плата засудженим нараховується та виплачується з порушенням встановлених законом термінів (ч. 1-3 ст. 115 КЗпП України);
Загальний розмір відрахувань із заробітної плати засуджених перевищує законодавчо встановлений (ст. 128 КЗпП України);
Присутні випадки не проведення нарахування ЄСВ (22 %) на загальнообов`язкове соціальне страхування засуджених.
Зазначений акт було підписано з зауваженнями представника позивача від 26.09.2018 у зв`язку з не погодженням з викладеними в акті обставинами.
На підставі акту головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Нікопольському регіоні Кондрашевою Ю.В., винесено припис про усунення виявлених порушень від 01.10.2018 № ДН-1376/267/АВ/ГІ, яким зобов`язано Установу усунути порушення до 25 жовтня 2018 року.
01.10.2018 відповідачем прийнято рішення про розгляд справи про накладання штрафу, за результатами розгляду якої прийнято оскаржувані постанови про накладання штрафу:
№ ДН1376/267/АВ/ІП-ФС/623 від 11.10.2018 про накладання штрафу у розмірі 3 723 грн. - за порушення термінів нарахування та виплати заробітної плати;
№ ДН1376/267/АВ/МГ-ФС/624 від 11.10.2018 про накладання штрафу у розмірі 297 840 грн. - за порушення розміру відрахувань із заробітної плати засуджених;
№ ДН1376/267/АВ/ТД-ФС/625 від 11.10.2018 про накладання штрафу у розмірі 3 797 460 грн. - за випадки не проведення нарахування ЄСВ (22 %) на загальнообов`язкове соціальне страхування засуджених.
В частині питання дотримання відповідачем процедури притягнення позивача до відповідальності, вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2012 №509, судом першої інстанції встановлено, що складений за результатами інспекційного відвідування акт № ДНІ375/269/АВ складений 21 вересня 2018 року.
На виконання вимог Порядку № 509, в межах визначених цим Порядком строків, Головне управління Держпраці направило суб`єкту господарювання - позивачу 03 жовтня 2018 року Рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ДН1376/267/АВ/ТД/МГ/ІП від 01 жовтня 2018 року.
Виходячи з наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваних Постанов від 11.10.2018, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджено  постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013, штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.
Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа) – п.3 Порядку № 509.
Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (п.4 Порядку № 509).
Відповідно до п.6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Згідно із п.7 Порядку справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
Таким чином, право суб`єкта господарювання або роботодавця буди присутнім при розгляді справи кореспондується з обов`язком органу державного контролю повідомити суб`єкта господарювання або роботодавця про розгляд справи. 
При цьому, справу може бути розглянуто без участі суб`єкта господарювання або роботодавця виключно за умови коли їх було проінформовано про розгляд справи. Тобто розглядаючи справу, уповноважена посадова особа має встановити факт обізнаності  суб`єкта господарювання або роботодавця про розгляд справи.
Апеляційний суд вважає помилковими, такими, що не узгоджуються з вказаними положеннями Порядку № 509, наведені відповідачем з цього приводу доводи, що Порядком № 509 не встановлений обов`язок Головного управління контролювати отримання позивачем рішення розгляд справи про накладення штрафу; законодавством лише передбачене можливе перенесення розгляду справи про накладення штрафу, але виключно на підставі обґрунтованого клопотання позивача щодо такого перенесення. 
Фактичні обставини справи свідчать, що, за твердженням  відповідача, рішення ГУ Держпраці у Дніпропетровській області щодо розгляду справи про накладення штрафу ДН1376/267/АВ/ТД/МГ/ІП від 01.10.2018, яким призначено розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю на 11.10.2018, направлено позивачу засобами поштового зв`язку 03.10.2018. 
Разом з тим, докази вручення відповідного поштового відправлення позивачеві матеріали справи не містять. 
Інші докази, які б свідчили про повідомлення позивача про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю у встановлений п.6 Порядку № 509 строк, відповідачем, як того вимагає ст.77 КАС України, не подані. 
Отже, встановлені фактичні обставини справи свідчать про порушення відповідачем вимог п.6, 7 Порядку №509, внаслідок чого позивач  не мав об`єктивної можливості надати свої пояснення та докази під час розгляду відповідачем справи, тобто позивачу не було забезпечено права на участь у процесі прийняття рішення стосовно нього, що є одним із складових елементів забезпечення права на захист, а сам розгляд справи відбувся без дотримання принципів всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Наведені вище обставини є свідченням невідповідності оскаржуваних постанов від 11.10.2018   критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єкта владних повноважень та які визначені в ч.2 ст.2 КАС України, і є безумовною підставою для скасування означених постанов від 11.10.2018 незалежно від наявності або відсутності інших обставин. 
Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з невірним застосуванням  норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної установи «Покровський виправний центр №79» залишити задовольнити.  
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 160/8891/18 скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову № ДН1376/267/АВ/ІП-ФС/623 від 11.10.2018 року про накладання штрафу у розмірі 3723 грн., винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
Визнати протиправною та скасувати постанову № ДН1376/267/АВ/МГ-ФС/624 від 11.10.2018 року про накладання штрафу у розмірі 297840 грн., винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області;
Визнати протиправною та скасувати постанову № ДНІ376/267/АВ/ТД-ФС/625 про накладання штрафу у розмірі 3797460 грн., винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко