ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/372/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/3359/19 Категорія: 304090000  	Корман О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.
за участю секретаря Матюхи В.І.        

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 16.07.2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 38 294,23 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.
Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13.06.2019 року має заборгованість 117454,31 грн, яка складається з наступного: 29732,17 грн - заборгованість за кредитом; 18756,39 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 46381,92 грн - заборгованість за пенею та комісією; 22583,83 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, яку позивач і просив суд стягнути на свою користь із ОСОБА_1 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 листопада 2019 року відмовлено повністю в позові.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутись з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом та процентами за користування кредитом закінчився 28 лютого 2019 року. Строк спеціальної позовної давності, в межах якої позивач мав право звернутись з вимогою про стягнення неустойки закінчився 28 лютого 2017 року. Позивач звернувся безпосередньо до суду з позовною заявою 26 липня 2019 року, не дивлячись на те, що позовна заява датована 5 липня 2019 року, тобто за межами позовної давності.
Отже, судом вказано, що оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву ставить питання про застосування позовної давності, позивач не вказує причини пропуску позовної давності, а тому прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
Не погодившись з вказаним рішенням суду банк звернувся з апеляційною скаргою в якій вказував, що рішення суду є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального права та висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення судом необґрунтованого і незаконного рішення, а тому просив суд його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційні вимоги мотивував тим, що відповідач особисто підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 16.07.2015 року, в якій зазначено:
-тип картки, тип кредитної лінії;
-відсоткова ставка за користування кредитом (1,5%);
-строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним,
-сторони визначили, що терміном повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення зобов`язання позичальником. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 27548,88 грн.
Натомість суд вказав, що жодної з вищевказаних істотних умов у договорі не зазначено, що не відповідає дійсним обставинам справи.
Позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом банку, що підтверджується випискою про рух коштів, а також прослідковується у розрахунку заборгованості. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, не здійснив своєчасне погашення заборгованості за кредитом, а тому є підстави для стягнення їх на користь банку.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційної інстанції не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.
Між позивачем та відповідачем у справі був укладений кредитний договір (заява позичальника №DN114KP13260245 без дати укладення), згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 550, 00 грн строком на 24 місяці, відсоткова ставка 2,09% в місяць.
ОСОБА_1 16 липня 2015 року уклав генеральну угоду про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 38 294,24 грн строком на 24 місяці з 16.07.2015 року по 31.07.2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 38 294, 24 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в Заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1916,24 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, а також інших витратах у відповідності до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.07.2017 року.
Згідно п. 2.2. Згідно зі ст.. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості вказаних в цій генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 27 548, 88 грн.
Вказаний договір був підписаний ОСОБА_1 , що підтверджується його підписом та в ньому зазначено, що він ознайомився і погодився з Умовами та Правилами. 
Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «Приватбанк» вказав, що відповідач свої зобов`язання за вказаною угодою належним чином не виконував, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом 13.06.2019 року має заборгованість 117454,31 грн, яка складається з наступного: 29732,17 грн - заборгованість за кредитом; 18756,39 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 46381,92 грн - заборгованість за пенею та комісією; 22583,83 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.
Останній платіж по погашенню заборгованості на суму 1920 грн боржником здійснено 24.01.2016 року (а. с. 4).
10 жовтня 2019 року відповідачем до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, в якому він просив застосувати наслідки спливу позовної давності (а. с. 50).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.
Частиною четвертою статі 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
В  п. 1.1.7.31 Умов та Правил банківських послуг, які банком долучено як невід`ємну частину Кредитного договору, встановлено строк позовної давності у 50 років.
Однак, даний пункт не підтверджує наявність збільшеної позовної давності за спірною  Генеральною угодою, з огляду на наступне.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06  березня 2010 року № СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31)
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач  та ознайомився і погодився з ним, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
У Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості від  16 липня 2015 року року  посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. В матеріалах справи відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.
Колегія суддів вважає, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у Генеральній угоді відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`ятдесяти років.
Крім того, колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06  березня 2010 року № СП-2010-256, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови, зокрема про збільшення позовної давності, прямо не передбачені в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 .
До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 06 лютого 2019 року у  справі № 202/26885/13-ц та у постанові від 03 липня 2019 року у справі №  342/180/17.
Таким чином до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що умовами генеральної угоди про реструктуризацію кредитної заборгованості, встановлено погашення заборгованості по кредитній лінії на платіжній карті шляхом щомісячного внесення платежу з 1 по 25 число кожного місяця (а. с. 6).
Судом встановлено, що останній платіж у розмірі 1920, 00 грн з погашення кредитної заборгованості було здійснено відповідачем 24 січня 2016 року, а із позовом до суду банк звернувся 26 липня 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявила сторона спору. Строк позовної давності умовами кредитного договору не збільшувався, а тому й підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді Б.Б. Вініченко

В.Д. Храпко

О.М. Новіков