ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2131/20 Справа № 182/2917/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/2917/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  відповідачки  ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 25 жовтня 2019 року, яке ухвалено  суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У  травні  2019  року   ОСОБА_1   звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу подружжям, за спільні кошти, було придбано автомобіль MITSUBISHI LANCER , 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: поділити між ним та відповідачкою спільне сумісне майно - автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та з урахуванням того, що автомобіль є неподільною річчю, присудити на користь відповідачки ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у спільній сумісній власності в розмірі 74500 грн., внесені ним на депозитний рахунок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а право власності на автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 визнати в цілому за ним.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 01.10.2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 .
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 25 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.
Поділено автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, кузов НОМЕР_2 , 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визначено по 1/2 частці за кожним у спільному майні подружжя.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 564 грн. 60 коп.
В іншому - відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування норм матеріального права.
Зокрема, відповідачка зазначає, що спірний автомобіль є її особистою власністю, оскільки придбаний за особисті грошові кошти, надані їй у позику батьком, а тому поділу між подружжям не підлягає.
При цьому, відповідачка наголошує на тому, що позивачем взагалі не надано доказів наявності у нього грошових коштів для придбання автомобіля, а позовні вимоги про поділ майна останній обґрунтовує виключно самим фактом придбання майна у період перебування у шлюбі.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Крім того, позивачем, на спростування доводів апеляційної скарги, надано суду копію Договору купівлі-продажу транспортного засобу №6341/2017/301249 від 05 січня 2017 року, згідно якого ОСОБА_2 , за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , було відчужено автомобіль марки «Шевроле», д.н. НОМЕР_3 , за 149 000,00 грн., із зазначенням того, що спірний автомобіль було придбано за кошти, отримані від продажу спільного автомобіля подружжя марки «Шевроле», д.н. НОМЕР_3 .
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про присудження на користь відповідачки ОСОБА_2 грошової компенсації замість її частки у спільній сумісній власності в розмірі 74500 грн., внесені позивачем на депозитний рахунок Нікопольського міськрайонного суду, та визнання права власності на автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , за позивачем ОСОБА_1 , в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 01.09.2007 року (а.с.8), шлюб між ними розірвано рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04.10.2019 року.
На підставі Договору купівлі-продажу №5676/17/000399 від 05.01.2017 року, укладеного суб`єктом господарювання ТОВ „ТБ СЛОБОЖАНЩИНА” та ОСОБА_2 , на ім`я громадянки ОСОБА_2 05.01.2017 року у ТСЦ №6341 РСЦ МВС в Харківській області зареєстрований автомобіль MITSUBISHI LANCER, кузов НОМЕР_2 , 2008 року випуску, вартістю 149000 грн. На транспортний засіб закріплено номерний знак НОМЕР_1 (а.с.7, 89-91).
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, кузов НОМЕР_2 , 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визначення по 1/2 частці за кожним у спільному майні подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбано сторонами у період шлюбу, належних доказів придбання відповідачкою ОСОБА_2 спірного автомобіля за власні кошти суду не надано, а тому він є спільною сумісною власністю сторін у справі, частки у яких у вказаному майні рівні. 
До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль придбано за особисті кошти відповідачки, а тому позивач не має права на оспорюване майно та воно не є спільним майном подружжя, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки відповідачкою не спростовано презумпцію спільності майна. Зазначені доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Зокрема, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачкою не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що отримані нею від ОСОБА_3 кошти в сумі 150 000 грн. були використані саме на придбання автомобіля MITSUBISHI LANCER, кузов JMBSTCY4A8U012134, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Крім того, в суді апеляційної інстанції,не зважаючи на те, що тягар доказування в даній справі законодавцем покладено саме на відповідачку ОСОБА_2 , як особу яка спростовує презумпцію спільного майна подружжя, позивачем ОСОБА_1 , на спростування доводів апеляційної скарги, надано копію Договору купівлі-продажу транспортного засобу №6341/2017/301249 від 05 січня 2017 року, згідно якого ОСОБА_2 , за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , було відчужено автомобіль марки «Шевроле», д.н. НОМЕР_3 , за 149 000,00 грн.. що дорівнює вартості автомобіля MITSUBISHI LANCER, кузов JMBSTCY4A8U012134, 2008 року випуску, який було придбано на ім`я відповідачки ОСОБА_2 того ж дня, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з твердженнями позивача про те, що спірний автомобіль було придбано за кошти, отримані від продажу спільного автомобіля подружжя марки «Шевроле», д.н. НОМЕР_3 , і зазначеного відповідачкою не спростовано.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2   - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: