ПОСТАНОВА
Іменем України

03 березня 2020 року 
Київ
справа №331/5314/16-а (2-а/331/148/2016)
адміністративне провадження №К/9901/22061/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №331/5314/16-а (2-а/331/148/2016)
за позовом ОСОБА_1 
до Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області
третя особа Публічне акціонерне товариство «Перший українській міжнародний банк»
про зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Божко Л.А., суддів Лукманової О.М., Кругового О.О.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Морар Марії Василівни із складання актів опису й арешту майна від 13 квітня 2016 року при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №50796159 стосовно нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, буд 20; і нежитлової будівлі, літ. А-2, А 1-2, А 1-1, загальною площею 1131,5 м2, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. 5;

- зобов`язати Олександрівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області скасувати акти опису й арешту майна від 13 квітня 2016 року складені при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №5079659 про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь юридичних осіб заборгованості на загальну суму 1910606,88 грн;

- визнати недійсними наслідки протиправних дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Морар Марії Василівни за результатами складання актів опису й арешту майна від 13 квітня 2016 року при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №50796159, які виразилися у складанні акту державного виконавця від 18 квітня 2016 року відносно нежитлової будівлі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. 5, акту державного виконавця від 19 квітня 2016 року стосовно нежитлової будівлі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, буд. 20;

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Хохлова Кирила Костянтиновича щодо невжиття заходів до зупинення виконавчого провадження №50796159;

- зобов`язати Олександрівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області зупинити зведене виконавче провадження №50796159 про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь юридичних осіб заборгованості на загальну суму 1910606,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у провадженні Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області знаходиться зведене виконавче провадження №50796159. До складу зведеного виконавчого провадження увійшли виконавчі провадження №49898168 з примусового виконання наказу №908/4228/14, виданого 3 лютого 2015 року Господарським судом Запорізької області, №49898264 з примусового виконання наказу №5009/3760/12, виданого 18 липня 2013 року Господарським судом Запорізької області, №49898342 з примусового виконання наказу №5009/4401/12, виданого 21 березня 2014 року Господарським судом Запорізької області на загальну суму: 1910606,88 грн. 

13 квітня 2016 року при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області складено акти опису і арешту майна - нежитлової будівлі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, буд. 20 і нежитлової будівлі, літ А- 2, А 1- 2, А 1- 1, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. 5. На описане майно державним виконавцем встановлено обмеження користування ним. 

Позивач оскаржувані акти опису й арешту майна вважає незаконними і такими, що складені в супереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» й Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за №512/5 від 2 квітня 2012 року. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що описано і накладено арешт на майно, яке не належало боржнику за виконавчим провадженням, а саме ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя», проте зазначене акціонерне товариство 15 січня 2015 року припинило свою діяльність. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню. Однак, органи ДВС не зупинили виконавчі провадження. А більш того, 2 лютого 2016 року ці виконавчі провадження були зведені в одне виконавче провадження №50796159 і були проведені виконавчі дії з примусового виконання. 

Позивач також вважає, що акти не відповідають за формою пунктам 1.5.2 та 4.2.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що призвело до вчинення державним виконавцем протиправних дій в частині порядку і способу складання акту. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року позов задоволено частково. 

Визнано протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Морар Марії Василівни зі складання актів опису й арешту майна від 13 квітня 2016 року при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №50796159 стосовно нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Запоріжжя вул. Зачиняєва, буд . 20 і нежитлової будівлі, літ. А-2, А 1-2, А 1-1, загальною площею 1131,5 м2, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. 5. 

Зобов`язано Олександрівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області скасувати акти опису й арешту майна від 13 квітня 2016 року складені при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №5079659 про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь юридичних осіб заборгованості на загальну суму: 1910606,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції виходив з того, що органи ДВС всупереч вимогам статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» і пункту 3.9.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (надалі також - «Інструкція»), не зупинили виконавчі провадження ВП №49898168, №49898264, №49898342. Крім того, 2 лютого 2016 року ці виконавчі провадження були зведені в одне виконавче провадження №50796159 і проведені виконавчі дії з примусового виконання.

Також, суд першої інстанції зазначив, що оскаржувані акти не відповідають за формою пунктам 1.5.2 і 4.2.1 Інструкції, а саме примірник акта, який був складений державним виконавцем не містить відомостей про об`єднання виконавчих проваджень у зведене. Крім того, у складених 13 квітня 2016 року актах опису й арешту майна не визначені строки обмеження права користування майном, які полягають у можливості користування майном лише з письмового дозволу державного виконавця.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржувані акти є недійсними і такими, що не створюють будь-яких правових наслідків через відсутність в них обов`язкових даних, передбачених Інструкцією. 

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року скасовано постанову Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зазначене рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що скарги стосовно рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) із метою виконання зведеного виконавчого провадження належать до юрисдикції адміністративних судів. Крім того, відповідно до положень статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») ця справа не підсудна місцевому загальному суду, а повинна розглядатись відповідним окружним адміністративним судом. Отже, справа №331/5314/16-а (2-а/331/148/2016) була розглянута з порушенням правил підсудності, що є порушенням норм процесуального права.

Також суд апеляцийної інстанції зазначив, що право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Оскільки позивач не надав суду доказів, а з матеріалів справи не вбачається, що оскаржуваними діями і рішеннями відповідачів порушені права, свободи чи інтереси позивача в публічно-правових відносинах, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року, а постанову Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є необґрунтованими, прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення прав, свобод та інтересів позивача оскаржуваними актами і діями відповідачів. Оскільки він є власником іменних цінних паперів ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» у загальній кількості 52170,00, що складає 42,1985 % статутного капіталу, та ним отримано зобов`язання про обмін відповідної кількості простих іменних акцій ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя», що реорганізується шляхом перетворення на ТОВ «ЕРКО+Запоріжжя». Отже, на думку позивача, дії посадових осіб органів державної виконавчої служби свідчать про порушення його майнових прав, оскільки погіршення майнового стану товариства впливає на права позивача як учасника з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 42,1985%.

Також позивач вказує на порушення норм процесуального права, оскільки вважає, що він звернувся з позовом до суду з додержанням правил предметної підсудності. Однак, на думку позивача, навіть якщо погодитись з позицією апеляційного суду про порушення позивачем таких правил, то це не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Третя особа подала відзив на касаційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечує і просить залишити без змін оскаржувану постанову апеляційного суду. Зокрема, вказує на те, що зазначена касаційна скарга є необґрунтованою, і такою, що суттєво порушує права ПАТ «ПУМБ». Крім того вважає, що у позивача відсутні повноваження для звернення до суду з цим позовом у зв`язку із зупиненням обігу акцій і скасуванням реєстрації випуску акцій.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що постановою про відкриття виконавчого провадження №49898264 від 25 січня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу №5009/3760/12, виданого Господарським судом Запорізької області 18 липня 2013 року про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором у розмірі 215865,83 грн, де надано боржнику строк виконання до 1 лютого 2016 року.

Постановою про відкриття виконавчого провадження №49898168 від 25 січня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу №908/4228/14, виданого Господарським судом Запорізької області 3 лютого 2015 року про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь ПАТ «ПУМБ» 3% річних в розмірі 76057,40 грн й інфляційних витрат у розмірі 96285,00 грн, 3% річних в сумі 15373,59 грн й інфляційних витрат у розмірі 24810,82 грн, 3% річних у розмірі 8507,26 грн й інфляційних витрат у розмірі 18809,84 грн, 4796,88 грн судового збору, де надано боржнику строк виконання до 1 лютого 2016 року.

Постановою про відкриття виконавчого провадження №49898342 від 25 січня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу №5009/4401/12, виданого Господарським судом Запорізької області 21 березня 2014 року про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь ПАТ «ПУМБ» суми 735000,00 грн основного боргу за кредитом, суми 190852,47 грн відсотків за користування кредитом і суму 128517,05 грн, де надано боржнику строк виконання до 1 лютого 2016 року.

Постановою №50796159 від 2 лютого 2016 року вказані виконавчі провадження були обєднані в одне зведене виконавче провадження про стягнення з ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості на загальну суму 1910606,88 грн.

13 квітня 2016 року при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області складено акти опису й арешту майна, а саме нежитлової будівлі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, буд. 20 і нежитлової будівлі, літ. А - 2, А 1 - 2, А 1 - 1, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. 5. На описане майно державним виконавцем встановлено обмеження користування ним.

ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя», яке є боржником у вказаному зведеному виконавчому провадженні, припинило свою діяльність 15 січня 2015 року.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

На момент прийняття оскаржуваних актів умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження».

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - «державні виконавці»).

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини";

10) рішення (постанови) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Положеннями статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. 

У разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкриті у кількох органах державної  виконавчої служби, об`єднання виконавчих проваджень у зведене здійснюється в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Відповідно до частин першої і другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі  потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (частина п`ята статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»)

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 КАС України (у редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:

1) адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам;

2) усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

4) усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

5) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті;

6) адміністративні справи щодо:

примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства;

примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України;

затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, які підлягають примусовому видворенню за межі України;

продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, які підлягають примусовому видворенню за межі України;

затримання іноземців та осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні;

7) адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця щодо виконання рішень органів (посадових осіб), крім судових рішень.

Згідно з частиною четвертою статті 82 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім того, з обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, випливає, що господарський суд розглянув спір між двома юридичними особами про стягнення грошових коштів. Під час розгляду цього спору суд не ухвалював рішень про вжиття заходів забезпечення позову, приміром, про накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; про заборону відповідачу або обов`язок вчиняти певні дії. Цей суд не накладав арешту на спірні нежитлові приміщення і не вчиняв будь-яких інших дій, які б певним чином зачіпали права чи законні інтереси ОСОБА_1 .

Господарський суд не ухвалював жодних рішень на стадії виконання ухвалених ним судових рішень. Отже, після надходження на виконання наказу господарського суду державний виконавець починає діяти як публічна посадова особа органу державної влади, реалізовує надані йому законом специфічні владні повноваження з виконання, зокрема, судового рішення. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, частини першої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Такі приписи не обмежують його повноважень на здійснення виконавчих дій, але водночас зобов`язують використовувати свої правомочності таким чином, щоб не порушувати права чи законні інтереси, зокрема, фізичних осіб.

Коли суд господарської юрисдикції ухвалив рішення в межах предмета спору, а державний виконавець на стадії виконання цього рішення використав свої повноваження, як-от наклав арешт на майно боржника, оголосив обмеження на його відчуження і таким чином порушив право чи пріоритет на це майно третьої особи (особи, яка не була стороною чи учасником провадження у господарському суді і не є стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні), то є підстави презюмувати, що в такому правовому відношенні державний виконавець діє як публічна посадова особа, здійснює насамперед публічно-владні, обов`язкові, нерідко забезпечувані примусом управлінські функції. У цьому разі державний виконавець набуває статусу посадової особи - суб`єкта владних повноважень.

Якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси, зокрема, фізичної особи, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така фізична особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, позаяк саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах юридичної особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №826/14603/17 і від 20 листопада 2019 року у справі №805/4199/16-а

Отже, суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, відповідно до визначеної КАС України предметної підсудності ця адміністративна справа підсудна окружним адміністративним судам, а не місцевим загальним судам. На підставі зазначеного, Верховний Суд приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми процесуального права, внаслідок чого суд апеляційної інстанції правомірно скасував постанову Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року. 

Крім того, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність порушення оскаржуваними діями і рішеннями відповідачів прав, свобод чи інтересів позивача в публічно-правових відносинах.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами частини першої статті 2 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі частини першої статті 6 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів рішенням суб`єкта владних повноважень.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає , що спірний пункт рішення начебто впливає на його правове становище. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 грудня 2015 року у справі №21-5361а15 і від 1 грудня 2015 року у справі №21-3222а15.

У цьому спорі позивачем не наведено обґрунтованих мотивів і не надано відповідних доказів, яким чином спірні акти та дії відповідачів порушують права або його інтереси, тобто породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Зокрема, Верховний Суд звертає увагу на те, що позивач не є стороною зведеного виконавчого провадження №50796159, іншим учасником виконавчого провадження або особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Крім того, нежитлові приміщення, які були арештовані відповідно до оскаржуваних актів державного виконавця, належать на праві власності ПАТ «ЕРКО+Запоріжжя» (боржнику зведеного виконавчого провадження №50796159). А позивач, в свою чергу, не має прав володіння, користування чи розпорядження зазначеним майном, а тому оскаржувані акти арешту нежитлових приміщень не змінюють і не припиняють жодних прав і обов`язків позивача щодо арештованого майна.

Згідно з частинами першою, третьою статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, акціонер може захищати свої права і інтереси, що охороняються законом, шляхом звернення до суду у разі їх порушення, заперечування або невизнанні самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами або іншими акціонерами цього товариства.

Проте, оскаржувані дії державного виконавця, а також акти опису й арешту нежитлових приміщень, які належать на праві власності підприємству-боржнику, жодним чином не порушують, не обмежують і не заперечуються корпоративні права позивача як власника частки у статутному фонді підприємства-боржника, та само як і права позивача як акціонера (які витікають з його прав на акції чи пай).
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до частини першої   статті 350 КАС України   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.
Керуючись статтями 341,   343,   349,   350,   355,   356,   359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.
……………………………
……………………………
……………………………
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду