ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2020 року 
Київ
справа №1540/4938/18
адміністративне провадження №К/9901/14774/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.
розглянув як суд касаційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу №1540/4938/18
за позовом  ОСОБА_1 до заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Максименка Анатолія Васильовича, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, ухвалену в складі: головуючого судді Бітова А.І., суддів Лук`янчук О.В., Ступакової І.Г.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи 
1.           ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Максименка Анатолія Васильовича (далі - відповідач-1, заступник начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В.), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - відповідач-2, ГУ ДМС України в Одеській області), із вимогами: визнати протиправним і скасувати наказ заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименка А.В. від 12 вересня 2018 року №174 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименка А.В. відповідно до процедури, передбаченої пунктом 6 статті 8 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2.          На обґрунтування вимог позивач зазначив, що він у серпні 2018 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак 18 вересня 2018 року позивач отримав повідомлення від 12 вересня 2018 року №5/1-675 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу від 12 вересня 2018 року №174. 
3.          Позивач наголошує, що при зверненні до органу міграційної служби він зазначав про те, що побоюється повертатися до країни походження через військовий конфлікт, побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії, а також через належність до етнічної меншини курдів. На думку позивача, оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.
4.          Відповідачі надали до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким уважають позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи тим, що співробітниками органу міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI і встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області також підтверджено відсутність умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
5.           ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, за національністю - сирієць, за віросповіданням - іслам-алевіт, неодружений, не працює, рідна мова - арабська, володіє англійською мовою на рівні достатньому для спілкування.
6.          09 липня 2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої вказав, що бажає легально жити та навчатися на території України. Звертався до Посольства України в Сирії з метою отримання візи в Україну, проте не отримав. Потім отримав візу до Росії і звідти нелегально потрапив до України. На цей час хоче отримати документи: легалізуватись в Україні та навчатись.
7.          Під час анкетування та співбесід позивач повідомив, що не може повернутися до Сирії, у зв`язку із побоюванням бути рекрутованим до лав армії.
8.          Також під час співбесіди 04.09.2018 позивач повідомив співробітників міграційної служби, що в університеті в Сирії до нього ставилися погано через приналежність до курдського народу.
9.          12 вересня 2018 року під час співбесіди позивач зазначив, що він є курдом, володіє курдською мовою, що підтверджено під час співбесіди перекладачем. На запитання співробітника ГУ ДМС в Одеській області щодо переслідувань позивача у зв`язку із тим, що він є курдом, ОСОБА_1 повідомив, що в нього були проблеми, коли він вступав до вищого навчального закладу у Сирії. Через те, що позивач курд, його вважали зрадником, всі організації в університеті хотіли його відрахування, люди з Латакії його не прийняли морально. В університеті його могли штовхнути просто так або побити інші студенти. Таке відбувалося декілька разів, позивач звертався до поліції, проте його ніхто не захистив. Кожного разу його робили винним у таких конфліктах. За медичною допомогою за результатами таких сутичок ОСОБА_1 звертався та лікарі розмовляли з керівництвом університету з проханням, щоб позивача більше не зачіпали, проте інші студенти і надалі зачіпали ОСОБА_1 . Три або чотири рази його били до втрати свідомості. Раніше під час інших співбесід вказану інформацію не повідомляв, оскільки не уважав, що це важливо, а його ніхто про це не запитував. Жодних доказів на підтвердження власних слів надати не може.
10.          12 вересня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особою, що потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що заява громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить умов визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.
11.          12 вересня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №174 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_1 .
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
12.          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019   року адміністративний позов задоволено частково:
12.1.          Визнано протиправним і скасовано наказ від 12.09.2018 №174 ГУ ДМС України в Одеській області;
12.2.          Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
12.3.          В іншій частині позову відмовлено.
13.          Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у висновку від 12.09.2018 не надано взагалі оцінки історії переслідування позивача за національною ознакою, а лише досліджено історію щодо примусового рекрутування до лав армії.
14.          Суд першої інстанції зазначив, що у відзиві на адміністративний позов міститься обґрунтування чому міграційний орган не прийняв до уваги під час прийняття рішення доводи позивача щодо його переслідування через належність до курдів, а саме: заявник не зміг аргументувати зміну власних свідчень (04   вересня 2018 року він повідомляв, що погрози були усні, а 12 вересня 2018 року, що зазнавав побиття) та причини приховування подібної інформації під час проведення попередніх протоколів співбесід. Надане твердження не прийнято територіальним підрозділом ДМС України і уважається таким, що використовується з метою введення в оману територіального підрозділу ДМС України з метою посилення власних позицій під час вирішення питання щодо надання йому міжнародного захисту в Україні.
15.          Водночас указані доводи наведені лише у відзиві та є формальними, на думку суду першої інстанції, оскільки з огляду на висновок від 12.09.2018 оцінка доводам позивача щодо його переслідування за національною ознакою взагалі не надавалася. Позивач пояснив, що під час інших співбесід про переслідування його як курда раніше не повідомляв, оскільки не уважав, що це важливо, однак ГУ ДМС України в Одеській області вказаний факт не прийняв до уваги і не досліджував надані позивачем відомості щодо його переслідування як курда шляхом поставлення уточнюючих запитань.
16.          Таким чином, оскільки висновок, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, прийнятий із порушенням процедури розгляду заяв, а саме: співробітником ГУ ДМС України в Одеській області не надано оцінки доводам позивача щодо його переслідування через належність до курдів, не досліджено вказані відомості повно і всебічно, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 12.09.2018 №174.
17.          Вимога позивача щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до задоволення не належить, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу через неповноту дослідження відповідачем історії переслідування, а не через помилковість висновків відповідача, у зв`язку із чим порушене право позивача має бути відновлене, на думку суду першої інстанції, шляхом зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
18.          Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019   року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019   року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.
19.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції, П`ятий апеляційний адміністративний суд керувався тим, що на обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що основними та єдиними причинами побоювання позивача за власне життя і здоров`я є загроза його призову до лав армії під час військового конфлікту на території Сирії.
20.          Проте позивач під час анкетування підтвердив, що він є невійськовозобов`язаний, оскільки законодавством Сирійської Арабської Республіки передбачено, що він не може бути призваний до лав армії, оскільки є єдиним сином в батьків.
21.          Твердження позивача про загрозу його життю і здоров`ю у разі повернення на Батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою відповідача. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.
22.          Отже, суд апеляційної інстанції уважає, що основною метою звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець».
23.          Також суд апеляційної інстанції зазначив, що з матеріалів справи убачається та підтверджено самим позивачем, що він легально прибув до Російської Федерації на підставі туристичної візи.
24.          Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
25.          22 травня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року.
26.          У касаційній скарзі позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, просить його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.
27.          Скаржник зазначає, що у органу міграційної служби не було підстав уважати заяву позивача очевидно необґрунтованою.
28.          Позивач наголошує, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення і стосуються справи.
29.          Скаржник також звернув увагу на інформацію щодо країни походження з посиланням на електронні адреси.
30.          За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2019 року вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській   О.Р., суддям Кашпур   О.В., Уханенку   С.А.
31.          Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
32.          Відповідач-2 скористався своїм правом і надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на висновки та установлені судом апеляційної інстанцій обставини, просив відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанцій залишити без змін.
33.          Відповідач-2 наголошує на тому, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а, у свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країни і подальшого документування. 
V. Джерела права та акти їхнього застосування
34.          Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
35.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
36.          У статті    1А   (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.
37.          Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).
38.          Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
39.          Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
40.          Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
41.          Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
42.          Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
43.          Частиною четвертою статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
44.          Згідно з частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
45.          У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (частина сьома статті 8 Закону №3671-VI).
46.          Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 №1146/19884 (далі - Наказ №649).
47.          Відповідно до вимог пункту 4.1 розділу ІV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС України (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС України перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).
48.          Згідно з пунктом 4.3 розділу ІV Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а)   про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
49.          Відповідно до пункту 29 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи 2)   встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
50.          У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).
VI. Позиція Верховного Суду
51.          Суд зазначає, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.
52.          Суд першої інстанції установив, що позивач під час співбесіди також надав пояснення з приводу побоювань стати жертвою переслідування за національною ознакою, через те, що він курд. Однак при складанні висновку від 12 вересня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області вказаний факт не був досліджений та взятий до уваги.
53.          Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
54.          Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Одеській області не було враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття, а саме: не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.
55.          З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним і скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 12.09.2018 №174 і зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правильними.
56.          Таким чином, Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та помилково скасував судове рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
57.          08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-XI), яким до окремих положень КАС України внесені зміни.
58.          Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
59.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 349 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
60.          Статтею 352 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
61.          Отже, Суд уважає за необхідне скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року.
VII. Судові витрати
62.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
63.          Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
64.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
65.          Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019   року скасувати.
66.          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року залишити в силі.
67.          Судові витрати не розподіляються.
68.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко