КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №373/1721/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3933/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 24 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року (суддя Рева О.І.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
встановила:
 
у жовтні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2014р. у розмірі 93 665грн 57коп. та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 15 липня 2014р. відповідач отримала кредит у розмірі 2 800грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позивач посилався на те, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р., та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору не надавала, зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31 серпня 2019 року складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 2 630грн 46коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 85 899грн 11коп., за пенею та комісією у сумі 200грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 436грн 46коп. (процентна складова).  
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 

грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловила згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві, і не заперечувала факт укладення договору, ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.
Також позивач зазначає, що відповідач не оспорювала укладення кредитного договору, а з виписки по рахунку вбачається користування відповідачем грошовими коштами, про рух коштів на рахунку та всі операції, які проводила відповідач за допомогою кредитної картки, що свідчить про її отримання відповідачем.
Крім того, позивач зазначає, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що відповідач користувалася грошовими коштами, виконувала умови кредитного договору на протязі 2014-2018 років, частково сплачуючи заборгованість, що відображено в графі розрахунку «сума погашення за наданим кредитом», а отже визнала свої зобов`язання за угодою та розмірі встановлених обов`язкових платежів.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 15 липня 2014р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодилася, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Також ОСОБА_1 у заяві підтвердила, що ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 серпня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 630грн 46коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 85 899грн 11коп., за пенею та комісією у сумі 200грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 436грн 46коп. (процентна складова).                  
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження видачі відповідачу кредитної картки, надання кредитних коштів та користування ними, укладення кредитного договору та погодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору. 
Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Підписавши анкету-заяву 15 липня 2014р., відповідач зазначила, що вона згодна, що дана заява разом з пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також відповідач підтвердила, що ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. ОСОБА_1 зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.
Отже, кредитний договір, укладений сторонами, складається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів.
Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права.
Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вказані норми процесуального права, суд першої інстанції зобов`язаний був з`ясувати у відповідача, чи ознайомлювалася вона з наданими позивачем суду Умовами та Правилами надання банківських послуг, і тарифами обслуговування кредитної картки «Універсальна», і чи погоджувалася вона виконувати саме їх.
Суд не звернув увагу на те, отримавши копію позовної заяви з доданими матеріалами (с.с.53), відповідач заперечення на позовну заяву не подала, а отже, суд не мав підстав для висновку, що відповідач не була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг та з тарифами, що надані суду першої інстанції, та отримувала грошові кошти на підставі даного договору, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що між сторонами не був укладений кредитний договір.
Також суд не врахував вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про 

порушення його прав, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у стягненні з відповідача тіла кредиту у сумі 2 630грн.
Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справ 342/180/17 від 3 липня 2019 року, суд першої інстанції не врахував, що Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надані банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визначаються позичальником.
Відповідач будь-яких заперечень щодо наданих Правил не висловила, а відтак, враховуючи положення ст. 12 ЦПК України, відсутні підстави, що вона не була з ними ознайомлена.
Відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд фактично звільнив відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань без належного та повного з`ясування обставин справи.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.
Згідно частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.
Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, та доказів погашення заборгованості, які б спростували наданий позивачем розрахунок, , а відтак колегія суддів вважає доведеним, що станом на 31 серпня 2019 року відповідач мала вищезазначену заборгованість. 
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням  умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання 

положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.
Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені і комісії, та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.
Крім того, згідно розрахунку заборгованості позивач у одній графі визначив заборгованість за пенею та комісією, хоча це є різними платежами.
Враховуючи викладене, правових підстав для стягнення пені та комісії колегія суддів не вбачає.
Пунктом 2.1.1.7.6 Умов врегульовано, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.
Враховуючи, що судом встановлена наявність заборгованості по тілу кредиту у сумі 2 630грн 46коп. та процентами за користування кредитом у розмірі 85 899грн 11коп., з відповідача підлягає стягненню штраф у його фіксованій частині у розмірі 500грн та процентній складовій у розмірі 4 426грн 48коп. (88 529,57*5%).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги (95,5%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 834грн 60коп. та за подання апеляційної скарги у сумі 2 751грн 80коп., а всього 4 586грн 40коп. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів 
 
постановила:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» 

задовольнити частково.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 ,  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50,  заборгованість у сумі 89 455грн 59коп. та судовий збір у сумі 4 586грн 40коп., а всього 94 041грн 99коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                  І.М. Рейнарт

Судді                                                                                     Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк