Постанова 
Іменем  України 
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 533/384/18
провадження № 61-13875св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Гальонкіна С. А., Панченка О. О., 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 30 вересня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.
Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг.
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 04 березня 2018 року становила 110 884 грн, з яких 41 779,87 грн - заборгованість за кредитом, 25 606,02 грн - відсотки за користування кредитом, 37 741,73 грн - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 256, 38 грн - штраф (процентна складова).
З урахуванням викладеного, банк просив суд стягнути зі ОСОБА_1 вказану заборгованість за кредитним договором.
Заочним рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 08 жовтня 2018 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 16 881 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено та не надано відповідних доказів отримання відповідачем кредитної картки відповідно до договору від 30 вересня 2011 року б/н.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 червня 2019 року заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог банку. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 126,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на підставі анкети-заяви від 30 вересня 2011 року відповідачу було відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_1 та видано картку «Універсальна» з кредитним лімітом 300 грн, надалі ця картка перевипускалась у 2016 та 2017 роках. Відповідач свої зобов`язання з погашення кредитної заборгованості виконувала неналежним чином, користувалась кредитними коштами та частково погашала заборгованість 26 серпня та 16 грудня 2016 року, 19 січня 2017 року, останній раз - 25 лютого 2018 року, у зв`язку з чим станом на 04 березня 2018 року утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.
Також суд зазначив про безпідставність посилань відповідача на те, що банком пропущено трирічну позовну давність, оскільки останній платіж відповідачем здійснено 25 лютого 2018 року, а до суду банк звернувся 30 березня 2018 року.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі дослідив та з`ясував обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, а саме: суд не врахував, що відповідач, підписуючи анкету-заяву 30 вересня 2011 року, не мала на меті укладати кредитний договір. Суд не встановив ні номера банківської картки, ні номера карткового рахунку, ні дати отримання такої картки чи грошових коштів після підписання анкети-заяви 30 вересня 2011 року.
Задовольняючи позов, апеляційний суд не встановив, коли та в якому саме розмірі утворилась заборгованість за кредитом, з наданих розрахунків кредитної заборгованості, як доданих до позовної заяви, так і наданих на вимогу суду, вказується розрахунок заборгованості з 12 серпня 2016 року, при цьому з розрахунку не вбачається, коли та в якому розмірі виникла заборгованість за кредитом, а в розрахунку вказують лише його складові (пеня, відсотки, штрафи та інше). 
З наданого банком листа від 15 травня 2018 року № 20.1.0.0.0/7-180420/1536 вбачається, що заборгованість за карткою «Універсальна» (картковий рахунок №  НОМЕР_1 ) виникла внаслідок списання платежів на погашення заборгованості послуги «Кредит готівкою», у зв`язку з чим банк видав грошові кошти впродовж липня 2016 року на загальну суму 35 000 грн.
Безпідставним є посилання банку на те, що підписана нею анкета-заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які викладені на сайті банку, складає між нею та банком кредитний договір, а з вказаними Умовами та Правилами її не ознайомлювали. 
Отже, відповідач заперечує як факт отримання кредитних коштів, так і заперечує факт погашення кредиту, а тому висновки апеляційного суду про часткове погашення кредитної заборгованості відповідачем є помилковими.
Також суди безпідставно відмовили у застосуванні трирічної позовної давності, посилання суду, що начебто відповідач скористався кредитною карткою 12 січня 2016 року, не відповідає дійсності, оскільки згідно з наданим банком розрахунком заборгованості вбачається, що єдина транзакція, яка була проведена в січні 2016 року, - це зарахування банком бонусів за вказаною кредитною карткою.
У вересні 2019 року до суду надійшли заперечення від АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, в яких банк просив залишити касаційну скаргу без задоволення а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - в силі, оскільки апеляційним судом належним чином встановлені фактичні обставини справи та надано їм належну оцінку.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Касаційна скарга містить посилання на наявність підстав для відкриття касаційного провадження відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, заявник вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Отже, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, проте суд вважав, що є підстави для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. Зокрема, відкриття касаційного провадження та розгляду справи судом касаційної інстанції зумовлено неоднаковим застосуванням судами положень закону про укладення договорів приєднання у сфері кредитних правовідносин за участю фізичних осіб як споживачів відповідних послуг, на що звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у правовому висновку, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19).
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.
Апеляційним судом встановлено, що згідно з договором б/н від 30 вересня 2011 року, укладеним у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_1 та видано картку «Універсальна» з кредитним лімітом 300 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщено на сайті https://privatbank.ua).
У 2016 та 2017 році кредитна картка перевипускалась, що підтверджується, зокрема фотоматеріалами, наданими позивачем (а. с. 163-164). 
Апеляційний суд зазначив, що позивач надав достатні та належні докази на підтвердження факту укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 .
Як вбачається із наданих позивачем виписок за рахунком, відповідач користувалася кредитними коштами, а також частково погашала кредитну заборгованість 26 серпня та 16 грудня 2016 року, 19 січня 2017 року, востаннє - 25 лютого 2018 року. Що також свідчить про те, що вона визнає існуючу заборгованість.
Відповідач також використовувала сервіс «Оплата частинами», умовами якого передбачена можливість банку встановити на кредитну картку клієнта овердрафт на суму, необхідну для сплати чергового платежу, в разі недостатньої кількості коштів для оплати чергового платежу за кредитною карткою. У зв`язку з чим тіло кредиту відповідача збільшилося за рахунок платежів, направлених на погашення заборгованості за використання сервісу «Оплата частинами», так як коштів, що вносились ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості, було недостатньо.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 30 вересня 2011 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 вересня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/) як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме надана позивачем редакція витягу з Тарифів та Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) зробила висновок про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Оскаржуване рішення апеляційного суду вказаним висновкам не відповідає.
У заяві позичальника від 30 вересня 2011 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, зокрема, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і відсотків за користування кредитними коштами.
При цьому судом також встановлено, що при зверненні до суду позивачем долучено до позовної заяви копію Умов, які не містять підпису позичальника, якими передбачено, що клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, винагороду та неустойку (штраф, пеню), передбачені цими Умов.
Висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості на підставі розрахунку, наданого банком, у якому не вказано часу та способу надання кредитних коштів відповідачу, є передчасним 
(а. с. 6-7, 85-88). 
На вказані обставини апеляційний суд не звернув уваги та не з`ясував чи дотримався банк вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме цих умов при укладенні 30 вересня 2011 року кредитного договору. У справі відсутні докази, що відповідач під розписку був ознайомлений з відповідними Умовами та Правилами надання банківських послуг у відповідній редакції. 
ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позову, вказувала, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості стосується лише періоду з 12 серпня 2016 року, хоча з листа банку від 15 травня 2018 року, наданого на її заяву, вбачається, що основна заборгованість виникла в липні 2016 року.
Апеляційний суд не перевірив цих тверджень відповідача та не з`ясував, коли саме та в якому розмірі виникла заборгованість за тілом кредиту, не дослідив надані банком розрахунки заборгованості та не перевірив їх на відповідність фактичним обставинам.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
У цій справі, відповідно до згаданого принципу змагальності, обов`язку доведеності обставин, на які особа посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, банк, крім іншого, має довести факт надання споживачу грошових коштів за кредитним договором у відповідному розмірі допустимими та належними доказами.
Відповідач, заперечуючи проти тверджень про отримання нею кредитних коштів, зазначала, що банк у листі від 15 травня 2018 року № 20.1.0.0.0/7-180420/1536 стверджував, що вона впродовж липня 2016 року отримала кредитні кошти готівкою у розмірі 35 000 грн, що, на її думку, не відповідає дійсності. 
Проте суд апеляційної інстанції не дав оцінки таким доводам, не з`ясував у позивача, якими доказами підтверджується видача вказаних коштів, та дійшов передчасного висновку про достатність наданих банком доказів на підтвердження цього факту, оскільки надані банком розрахунки та відомості стосуються періоду з серпня 2016 року, в яких не відображені банківські операції з отримання відповідачем грошових коштів у вказаному розмірі за попередній період. 
З огляду на наведені вимоги процесуального закону Верховний Суд дійшов висновку, що позивач не виконав свого обов`язку з доведення обґрунтованості заявлених позовних вимог, а тому висновок апеляційного суду про доведеність позовних вимог не відповідають вимогам законності та обґрунтованості судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанцій ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів.
При новому розгляді апеляційний суд має з`ясувати, чи дотримався банк вимоги про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме цих умов при укладенні 30 вересня 2011 року кредитного договору, коли та в якому розмірі відповідач отримала кредит, перевірити наданий банком розрахунок заборгованості з урахуванням обставин, на які посилається відповідач.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані рішення суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 19 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко