Номер провадження: 22-ц/813/1420/20 
Номер справи місцевого суду: 523/1387/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М., 
при секретарі: Маслові Р.Ю.,
за участю: адвоката відповідача ОСОБА_1 Н.М. – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3  на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_4 , треті особи  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, визнання права власності та за позовом  ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,-

В С Т А Н О В И В:
29 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який був ним уточнений, до ОСОБА_4 , треті особи  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, визнання права власності. 
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він після встановлення гарних особистих відносин з ОСОБА_4 у 2004 році по жовтень 2014 року, проживав у 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1 , у якій був зроблений ремонт у 2007 році, придбана побутова та електрична техніка. Позивач зазначає, що вони отриманий ними дохід направляли на покращення своїх житлових умов. Також з метою отримання доходу вони застосували спільний бізнес у сфері перевезень, зареєструвавши ПП «КОРСАР-2008», розмір внеску ОСОБА_3 600 гривень, розмір внеску ОСОБА_4 900 гривень, яке успішно працювало завдяки спільним зусиллям з 2009 року по 2014 рік. З отриманого доходу були придбані вантажний транспорт для здійснення господарської діяльності, а також особисті автомобілі. ОСОБА_3 вважає, що власними коштами, своїми трудовими і власними зусиллями значно покращив майновий стан сім`ї. Будучи професійним водієм, керівником та організатором, ОСОБА_3 організував діяльність ПП «КОРСАР-2008» та забезпечив значні обороти у господарській діяльності, від доходу якої і були куплені усі транспортні засоби. ОСОБА_3 вважає, що вартість та цінність квартир, зареєстрованих за ОСОБА_4 , за час їх спільного проживання, значно збільшилась завдяки його вкладу у ремонті роботи, придбані меблі, побутову та електричну техніку, тому ОСОБА_3 вважає, що за таких обставин має право на частку квартири, у якій він проживав сумісно з ОСОБА_4 .. У 2008 р. був здійснений ремонт двох квартир, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , також у період спільного проживання була придбана побутова техніка та меблі. Оскільки зазначене майно залишається у володінні ОСОБА_4 , то ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_4 направила до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_3 , у яких просила відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову посилаючись на те, що вона з 2009 року по 2014 рік однією сім`єю з ОСОБА_3 не проживала та не вела з ним спільного господарства. ОСОБА_4 стверджує, що дійсно знайома з ОСОБА_3 , вони мали сумісний бізнес – ПП «КОРСАР-2008», для введення якого отримували кредити та купували рухоме майно, яке оформлювали окремо, кожний на себе, в залежності від того, ким придбавалося це майно. ОСОБА_4 сплачувала та продовжує сплачувати кредити, отримані ОСОБА_3 , по яким виступала майновим поручителем та заставодавцем. Доказів на підтвердження придбання ОСОБА_3 майна яке знаходиться у квартирах ОСОБА_4 до матеріалів справи не надано. Також на прохання ОСОБА_3 , та за погодженням ОСОБА_4 , місце реєстрації ОСОБА_3 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , але відповідно до актів (а. с. 191, 205 том 1) ОСОБА_3 ніколи не мешкав за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Відповідно до вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.10.2005р. (а. с. 316 Том ІІ) ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід – підписка про невиїзд за місцем мешкання: АДРЕСА_4 , у вироку зазначено, що ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем мешкання: АДРЕСА_4 , крім того підтвердженням місця мешкання ОСОБА_3 у 2008 р. за адресою: АДРЕСА_5 , свідчить документи державної виконавчої служби, де на виконанні знаходився виконавчий лист у зв`язку з несплатою ОСОБА_3 аліментів на неповнолітню дитину.
Таким чином ОСОБА_4 вважає, що позов є необґрунтованим із зазначених вище обставин, а тому просила суд відмовити у його задоволенні.
 Також у грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.
При цьому рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_6 не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині воно не переглядається.
Позивач ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити з правових підстав, викладених у позовній заяві.
Позивач ОСОБА_6 та його представник у судове засідання не з`явилися, але надали клопотання, про розгляд справи без участі позивача та його представника у справі (а. с. 238 Том ІІ).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_4 представляє її адвокат.
Відповідачу ОСОБА_3 судові повістки надсилались на адресу, що була зазначена ним у його апеляційній скарзі, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». 
Також судом апеляційної інстанції було зроблено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 , однак у зв`язку із відсутністю паспортних даних та дати народження позивача, таку відповідь надано не було.
Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 , як ініціатор апеляційного провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї апеляційної скарги та її розглядом. 
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
Так, відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Згідно статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Такий же висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року по справі №337-5266/15-ц.
  За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції у відповідності до ч. ч. 2-3 ст. 89 ЦПК України належно оцінив належність, допустимість, достовірність кожного представленого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, мотивував відхилення або врахування кожного доказу.
Суд правильно констатував недоведеність спільного проживання сторін у вказаний період, зважаючи на невизнання відповідачем цієї обставини, показами допитаних у судовому засіданні свідків та долучених до матеріалів справи письмових доказів. 
Надані позивачем світлини (т. 1 а. с. 67-75) також не доводять існування тривалого сімейного зв`язку сторін, а фіксують лише факти їх спільного проведення часу.
Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги спільної реєстрації ПП «КОРСАР – 2008», оскільки дані обставини також не підтверджують спільного проживання сторін.
У зв`язку із недоведеністю позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, не підлягають задоволенню й позовні вимоги щодо поділу майна. 
Інші доводи апеляційної скарги позивача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3  залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 12 лютого 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   П.М.Черевко