ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12791/19                                       Прізвище судді (суддів) першої інстанції:                                                                                                                                             Мазур А.С.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
20 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді           Костюк Л.О.;                    
суддів:                                 Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:       Несін К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Міністерство фінансів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року (розглянута у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Міністерство фінансів України про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» (далі - позивач, ТОВ «М.С.Л.») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1, МЮУ), Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач - 2, ДВС МЮУ), третя особа Міністерство фінансів України (далі - третя особа) про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.06.2019 та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2018, позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано Міністерство фінансів України розглянути, з урахуванням висновків суду у  цій справі, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей, а також додані до неї документи, та за результатами їх розгляду прийняти рішення відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності». На виконання вказаного рішення, Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчі листи від 18.09.2018, які в подальшому були пред`явленні до виконання. 11.06.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 58784093 на підставі п.9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2018 не було виконано, позивач, вважаючи постанову протиправною, звернувся із даним позовом до суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.06.2019 про закінчення виконавчого провадження №57784093, в решті позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною постановою, третьою особою подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів звертає увагу, що 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року N2 1401-VIII, який передбачає значні зміни не лише у судовій системі, але і у системі адвокатури
У Конституції України закріплюється, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Водночас законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Представництво адвокатами впроваджуватиметься поетапно: у Верховному Суді та судах касаційної інстанції - з 1 січня 2017 року, у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року, у судах першої інстанції-з 1 січня 2019 року.
Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року.
Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюватиметься за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
На підстав вище зазначеного, та з огляду на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, колегія суддів приходить до висновку про те, що з 01.01.2020 року представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування у Шостому апеляційному адміністративному суді здійснюється виключно прокурорами або адвокатами, проте представництво в суді у провадженнях, розпочатих до 01.01.2020 року, набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюватиметься за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного господарського суду України від 20.04.2017 року у справі №910/19968/16.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що оскаржувана постанова суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2018 по справі №826/9729/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2018 позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України, яка полягає у не розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей; зобов`язано Міністерство фінансів України розглянути, з урахуванням висновків суду у  цій справі, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей, а також додані до неї документи, та за результатами їх розгляду прийняти рішення відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».
18.09.2018 на виконання рішення,  Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчі листи по справі №826/9729/16, які були пред`явлені позивачем, як стягувачем до виконання.
05.04.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58784093, якою надано боржнику 10 днів на виконання судового рішення.
Міністерство фінансів України, як боржник у виконавчому провадженні листом від 03.05.2019 звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про закриття виконавчого провадження на підставі п.9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Також до вказаної заяви був доданий лист Міністерства фінансів України від 05.04.2019 №58784093/21, яким останній повідомив стягувача, що заява не відповідає вимогам Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», крім того, надання такої ліцензії передує прийняттю Кабінетом Міністрів України необхідних нормативно - правових актів у цій сфері. 
11.06.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №58784093 на підставі п.9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся  із даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією      та законами України.
Згідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
У п. 9 ч. 3   ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено      статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      від 04 листопада 1950 року, ратифікованої      Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є  Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016  (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.           
Так, п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Приписами ч. 1 ст. 5 Закону № 1404 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Так, ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»   виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї за відомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Пункт 9 ч.1 ст.39 Закону №1404 встановлює, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, приймаючи рішення про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний перевірити чи в повному обсязі виконано рішення згідно із виконавчим документом.
Постанова про закінчення виконавчого провадження      з      підстав,      передбачених частиною першою цієї статті,      виноситься в      день настання      відповідних обставин      або      в      день, коли виконавцю      стало      відомо про      такі      обставини      (ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VIII).
Колегія суддів зазначає, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 11.06.2019 була прийнята на підставі листа Міністерства фінансів України від 03.05.2019 про закриття виконавчого провадження.
В той же час, проаналізувавши вищевказаний лист, а також лист Міністерства фінансів України від 05.04.2019 №58784093/21, колегія суддів приходить до висновку, що останні не містять жодної інформації щодо фактичного      виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/9729/16 від 27.06.2018 у відповідності   до   виконавчого документа від 18.09.2018.      
При цьому,   головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень      Департаменту державної виконавчої служби Міністерства      юстиції України всупереч приписам ст. 18 Закону №1404 не було    вчинено жодних дій,   спрямованих на здійснення перевірки      фактичного виконання судового рішення. 
У   свою чергу,   прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження з формальних   підстав   суперечить основним принципам національного   законодавства та практиці   Європейського суду з   прав   людини. 
Щодо позовної вимоги заявника про зобов`язання відновити виконавче провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Зокрема, згідно з ст.41 Закону №1404   у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Як роз`яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (п.18).
Оскільки суд не   вправі  підміняти собою функції    відповідача у   справі заявлена вимога про зобов`язання відновити виконавче провадження задоволенню не підлягає.
Проте, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.06.2019 про закінчення виконавчого провадження №57784093, та зазначає наступне.
Так, позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогою про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.06.2019 № 58784093 (а.с. 27).
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню проте, помилково під час постановлення рішення невірно виклав абзац другий резолютивної частини рішення зазначивши невірно номер постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.06.2019 про закінчення виконавчого провадження, а саме вказав № 57784093 замість № 58784093, а тому абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає зміні.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, але помилкове застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ст. 317 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України - задоволити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року - змінити, виклавши другий абзац її резолютивної частини в такій редакції:
«Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.06.2019 про закінчення виконавчого провадження №58784093.».
У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 20 лютого 2020 року).
Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк                     
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,
                                                                                                    М.І. Кобаль