П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
5 лютого 2020 року                                                                                  місто Київ 
                                                                                            справа №757/50250/19-ц
                                                                                провадження №22-ц/824/2518/2020       

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М. за участю секретаря судового засідання - Горак Ю.М.
 
сторони:
 
позивач - ОСОБА_1  
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1   
на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 30 липня 2019 року, постановлену у складі  судді  Ільєвої Т.Г.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
 
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 30 липня 2019 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення заборгованості.  
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі посилалася на те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив матеріали справи, не визначив обсяг та підстави пред`явленого позову, не з`ясував виникнення регресних вимог до відповідача та підтвердження їх обсягу первісним кредитором АТ "Укрсоцбанк". Суд не звернув увагу на те, що  після постановлення попередньої ухвали про відмову у накладенні арешту, відповідач вчинила дії по відчуженню квартири, яка є єдиним засобом забезпечення, що підтверджує необхідність накладення арешту на цю квартиру.
Суд не дослідив доказ фіктивної зміни власника та дії по прихованню майна, за рахунок якого може бути виконане майбутнє рішення.
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану.
 В судовому засіданні представник позивача  ОСОБА_3 - адвокат Асланян В.А. доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на квартиру  АДРЕСА_1 .  
 Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Пискун Л.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
 Представник третьої особи ПАТ "Укрсоцбанк" в судове засідання не з`явився, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Неявка в  судове засідання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перешкоджає розгляду справи, оскільки зазначені особи не залучені до участі у справі в якості учасників справи, скаржник зазначивши їх у апеляційній скарзі вважав, що суд може своїм рішенням вирішити питання про їх права та інтереси.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість  постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що реальної  небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести  до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не встановлено.
Заявником доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків зазначених в п.3 ст. 151 ЦПК України та те, що  заявлений захід забезпечення позову  є спів мірним до заявлених вимог. При цьому суд виходив із того, що суду не надано документів, які свідчать про право власності на квартиру, на яку заявник просить накласти арешт. 
Також суд зазначив про те, що  заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.  
Відповідно до частин першої, другої  статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).  
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 уклала фіктивний правочин дарування з родичами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , подарувавши свою квартиру АДРЕСА_1 . Цей факт свідчить про те, що договір дарування квартири укладений з метою приховання майна від звернення на нього стягнення за зобов`язаннями. Забезпечення позову зумовлено тим, щоб не допустити подальшого відчуження квартири фіктивними  власниками, не допустити подальшого розпорядження відповідачем ОСОБА_2 та  її родичами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартирою.
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості в порядку регресу. 
Врахувавши предмет спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неспівмірність  заходів забезпечення позову, яких просить вжити позивач, з предметом позову у цій справі.
Крім того, заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховані витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17 вересня 2018 року за №  137976138 та  від 19 липня 2019 року за №174535546, що підтверджують право власності на квартиру АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки витяг від 19 липня 2019 року підтверджує право власності на квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не є учасниками справи.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів належності квартири ОСОБА_2 .. Право на квартиру у цій справі не оспорюється.
Доводи апеляційної скарги про те, що  договір дарування, яким відповідач ОСОБА_2 відчужила у власність своїм родичам, є фіктивним оскільки такий направлений на уникнення повернення їй грошових коштів в порядку регресу, суд не  може прийняти в якості підстав для скасування оскаржуваного  судового рішення, оскільки такі не мають правового значення у цій справі, так як позивач в судовому порядку не оспорює такий договір та не заявляє таких позовних вимог у цій справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував обставин регресних вимог позивача та підтвердження їх безспірності згідно норми ч.1 ст. 517 ЦК України не заслуговують на увагу суду, оскільки цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зі змісту заяви та матеріалів справи не вбачається,  що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права,  є законною та обґрунтованою,  підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 371, 367, 374, 375, 381-384, 390, 435  ЦПК  України, суд,-

П О С Т А Н О В И В : 
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 30 липня 2019 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повна постанова складена 12 лютого 2020 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                 О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                        А.М. Стрижеус