РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/6046/14-ц
Провадження № 22-ц/4815/66/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               головуючого судді – Шимківа С.С.,
               суддів:         – Боймиструка С.В., Гордійчук С.О., 
               секретар судового засідання – Шептицька С.С.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 ,
– Рівненська районна державна нотаріальна контора,
– ОСОБА_3 ,
– ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року (ухвалене у складі судді Кушнір Н.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рівненської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та усунення від спадкування, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , Рівненської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та усунення від спадкування
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати – ОСОБА_5 , після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка та незавершене будівництво за адресою: АДРЕСА_2 .
В межах встановленого шестимісячного терміну ним було поштою надіслано на адресу Рівненської районної державної нотаріальної контори заяву простої письмової форми про прийняття спадщини після смерті матері.
У відповідь на заяву позивача про прийняття спадщини після смерті матері Рівненською районною державною нотаріальною конторою було надіслано  повідомлення про необхідність направлення належним чином оформленої заяви про прийняття спадщини або особистого прибуття до нотаріальної контори.
Виконуючи вимоги нотаріуса, він нотаріально засвідчив заяву про прийняття спадщини.
Однак, після звернення до Рівненської районної державної нотаріальної контори для оформлення спадщини виявилося, що свідоцтво про право на спадщину вже видано на ОСОБА_2 чим порушено його права.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане 01 серпня 2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С. Г. на ім`я ОСОБА_2 ; усунути ОСОБА_2 від спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2014 року квартири АДРЕСА_3 з надвірними будівлями та спорудами; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 04 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_3 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 ; визнати будівельні матеріали, які використані для самочинного будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , спільною власністю ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ; визнати ОСОБА_5 спадкоємцем 1/3 частини будівельних матеріалів, які використані для самочинного будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 ; визнати ОСОБА_1 спадкоємцем будівельних матеріалів, які використані для самочинного будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 .
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане 01 серпня 2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С. Г. на ім`я ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з надвірними будівлями та спорудами від 10 жовтня 2014 року.
Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 04 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належним чином прийняв спадщину. В силу частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язуються з його недійсністю, тому наявні підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та договору іпотеки, оскільки такі позовні вимоги є похідними від визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині усунення від спадкування за законом ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що за станом здоров`я спадкодавець знаходився у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду та факту свідомого та навмисного ухилення відповідача від свого обов`язку щодо догляду та утримання спадкодавця.
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання позивача власником квартири АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав докази того, що він звертався за отриманням свідоцтва про права на спадщину після смерті спадкодавця, але не міг його отримати за підстав, що не залежали від його волі, а суд не наділений повноваженнями виконувати обов`язки нотаріуса з посвідчення права на спадщину, що відповідає вимогам статей 1268, 1269, 1297 ЦК України.
Позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 власником будівельних матеріалів, які використані для самочинного будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 не доведені.
10 січня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу у якій просить суд, залишити без змін рішення суду, в частині задоволених вимог, та змінити рішення, в частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та задовольнити такі вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, висновки суду, в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, не відповідають обставинам справи.
Вказує, що покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які пояснили суду, що він брав участь у будівництві будинку АДРЕСА_2 , купував будівельні матеріали для будівництва, є достатніми та допустимим доказами для задоволення вимог у цій частині.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено наявність у спадкодавців самочинно збудованого незавершеного будівництвом будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який є спадковим майном.
Іншого правового механізму оформлення прав спадкоємця на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, за умови відсутності у спадкодавців права власності чи права користування земельною ділянкою, крім визнання права власності на будівельні матеріали у судовому порядку немає.
Вважає, що наявними у матеріалах справи доказами та показами свідків доведено, що спадкодавець ОСОБА_5 перебувала у вкрай безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, яку ОСОБА_2 їй не надавав.
10 лютого 2017 року ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу у якій просить суд, скасувати рішення, в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована незаконністю рішення суду.
Зазначає, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини та не набув право на спадкування.
Суд не надав правової оцінки тій обставині, що у позивача відсутня постанова нотаріуса про відмову в оформленні його права на спадщину, що свідчить про передчасність звернення до суду.
15 лютого 2017 року ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просила суд скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Вказує, що позивач не проживав постійно із спадкоємцем та не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, тому права на спадкування він не набув, а відтак у ОСОБА_2 , як законного спадкоємця та належного власника квартири АДРЕСА_3 були належні права продавця щодо відчуження квартири на користь третіх осіб.
Суд першої інстанції, розглядаючи вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки не правильно визначився з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що підлягали до застосування.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
Враховуючи, що позивач не був стороною оспорюваних правочинів, в позові не вказав правових підстав для визнання їх недійсними та, з урахуванням позовної вимоги про визнання себе власником спірного майна, ним неправильно обрано спосіб захисту своїх прав.
Суд першої інстанції не вирішив питання розподілу між сторонами судових витрат.
ОСОБА_4 апеляційну скаргу не подавала. В судове засідання апеляційного суду не з"явилася. Вона належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Її неявка не перешкоджає судовому розгляду.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_3 без задоволення та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача  ОСОБА_1 та бабою відповідача ОСОБА_2 
18 вересня 2013 року ОСОБА_2 подав до Рівненської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , на підставі чого заведена спадкова справа № 574/2013. У цій заяві ОСОБА_2 вказав, що спадкоємців передбачених законом, крім його рідного дядька ОСОБА_1 , немає (а.с. 135, том 1).
27 вересня 2013 року через засоби поштового зв`язку до Рівненської районної державної нотаріальної контори Крисюкевич В.Я. направив заяву про прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_5 
03 жовтня 2013 року державним нотаріусом Кутецькою В. В. направлено повідомлення ОСОБА_1 про підтвердження отримання його заяви та необхідність надіслати ним заяву, оформлену належним чином (справжність підпису має бути нотаріально засвідченою), або прибути особисто до Рівненської районної державної нотаріальної контори (а.с. 4, том 1).
Заявою від 07 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 повідомив Рівненську районну державну нотаріальну контору про те, що звернувся до Рівненського міського суду із заявою про продовження строку на прийняття спадщини та просить до моменту розгляду справи не вчиняти будь-яких дій щодо оформлення спадщини іншими особами.
13 листопада 2013 року рішенням Рівненського районного суду Рівненської області визначений додатковий строк для прийняття спадщини.
29 січня 2014 року позивач нотаріально оформив заяву про прийняття спадщини після смерті матері та про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, яку надіслав до Рівненської районної державної нотаріальної контори.
27 лютого 2014 року вказана заява та рішення Рівненського районного суду Рівненської області  від 13 листопада 2013 року надійшли до нотаріальної контори.
25 червня 2014 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
01 серпня 2014 року державний нотаріус Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її онук ОСОБА_2 (а.с. 165, том 1).
Спадкове майно складається з квартири та приналежних до неї будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 .
10 жовтня 2014 року ОСОБА_2 відчужив вищевказану квартиру для ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири з надвірними будівлями та спорудами (а.с. 50, том 2).
04 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_4 однокімнатну квартиру з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , що належить їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири з надвірними будівлями та спорудами (а.с. 49, том 2).
Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року, що був чинний на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1210 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 27 вересня 2013 року, до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, подав до Рівненської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Тобто ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину після смерті матері.
Підпунктом 3.23 пункту 3 глави 10 розділу II затвердженого Наказом Міністерства юстиції від 15 травня 2013 року № 88/5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, своєчасно надісланою вважається заява про прийняття спадщини, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.
На виконання підпункту 3.23 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку державний нотаріус Кутецька В. В. прийняла вказану заяву, долучила її разом із конвертом до наявної спадкової справи та направила лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.
29 січня 2014 року ОСОБА_1 нотаріально оформив заяву про прийняття спадщини після смерті матері та просив нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом. Вказана заява надійшла до Рівненської районної державної нотаріальної контори 27 лютого 2014 року.
У відповідності до пунктів 1, 3 глави 13 розділу I та пункту 4 глави 10 розділу II Порядку нотаріус, перевіривши наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, приймає видає таке свідоцтво (за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів) або відмовляє у вчинення такої нотаріальної дій (у разі неподання документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії).
У випадку відмови у вчиненні нотаріальної дій нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Згідно п. 4.10 глави 10 розділу ІІ Порядку видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.
Відповідно до п. 4.21 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.
В порушення вищевказаних положень чинного законодавства, за наявності кількох спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , державний нотаріус Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. видала свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна ОСОБА_5 тільки ОСОБА_2 .
Неправомірність дій державного нотаріуса Рівненської районної державної нотаріальної контори при оформленні спадкових прав ОСОБА_1 констатована у повідомленні Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 12-185-05 від 17.05.2016 року, що міститься у матеріалах справи (том 1, а. с. 234).
Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (стаття 1278 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1296 ЦК України якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Згідно ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам надано роз`яснення, що іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Оскільки нотаріусом, при видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна ОСОБА_5 порушено вимоги чинного законодавства та спадкові права ОСОБА_1 , місцевим судом правомірно визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , яке видане 01 серпня 2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. на ім`я ОСОБА_2 .
Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з надвірними будівлями та спорудами від 10 жовтня 2014 року та договору іпотеки, що укладений 04 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , видано ОСОБА_2 з порушенням вимог закону, без врахування частки іншого спадкоємця ОСОБА_1 , та використано ОСОБА_2 при відчуженні спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2014 року, місцевим судом зроблено правильний та обґрунтований висновок про доведеність факту порушення майнового права позивача на належне йому майно, в порядку спадкування після смерті матері.
Відповідно до ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки може бути лише те майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. 
Із урахуванням встановлених обставин та характеру правовідносин між учасниками у цій справі, місцевим судом правильно застосовано положення статей 203, 215 ЦК України, як правову підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог особи, право на спадкування якої порушено. Судове рішення про визнання недійсними вищевказаних договорів спрямоване на поновлення порушених прав позивача, як спадкоємця після смерті своєї матері.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 місцевим судом правомірно відмовлено, з огляду на наступне.
У відповідності до пунктів 1, 3 глави 13 розділу I та пункту 4 глави 10 розділу II Порядку нотаріус, перевіривши наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, приймає видає таке свідоцтво (за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів) або відмовляє у вчинення такої нотаріальної дій (у разі неподання документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії).
У випадку відмови у вчиненні нотаріальної дій нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Пленум Верховного Суду України в пункті 23 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, ОСОБА_1 , після отримання відмови нотаріуса в оформленні його спадкових прав на майно, яке на його думку належить до спадкової маси, може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, для задоволення позовних вимог у справі про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Доказів, які б свідчили про те, що за станом здоров`я спадкодавець знаходився у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду, а ОСОБА_2 свідомо та навмисно ухилявся від свого обов`язку щодо догляду та утримання спадкодавця, позивачем не надано, а судом не встановлено.
Оскільки, судом не встановлено факту ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю в розумінні положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України, місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні такої позовної вимоги ОСОБА_1 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд не вирішив питання розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
ОСОБА_1 , звертаючись з 26.12.2014 року з позовом до суду, заявляв три самостійні позовні вимоги немайнового характеру: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом; усунути від спадкування за законом; визнати за собою права та обов`язки забудовника, та одну вимогу майнового характеру: визнати його власником квартири. Незважаючи на подання чотирьох самостійних позовних вимог, ОСОБА_1 сплатив судовий збір за одну позовну вимогу, у розмірі 243,60 грн. Таким чином, неоплаченими судовим збором залишилися три позовні вимоги.
16 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав нову редакцію позовної заяви, у якій доповнив позов ще п`ятьма позовними вимогами: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири; визнати недійсним договір іпотеки; визнати будівельні матеріали, використані для самочинного будівництва житлового будинку спільною власністю; визнати його спадкоємцем 1/3 частини будівельних матеріалів в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 ; визнати його спадкоємцем будівельних матеріалів, використаних для самочинного будівництва житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 . Однак судовим збором було оплачено лише дві вимоги, у розмірі 1102,42 грн (551,2 грн).
Оскільки рішенням суду задоволено три позовні вимоги ОСОБА_1 , які він оплатив судовим збором на загальну суму 1346,02 грн, вказана сума підлягає до стягнення з відповідачів: по 336,50 з кожного відповідача.
Натомість з позивача ОСОБА_1 підлягає до стягнення в дохід держави несплачений ним судовий збір у загальному розмірі 2140,80 грн (за позовні вимоги: про усунення від спадкування – 243,60 грн; про визнання власником квартири – 243,60 грн; про визнання будівельних матеріалів спільною власністю – 551,2 грн; про визнання спадкоємцем в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 – 551,20 грн; про визнання спадкоємцем будівельних матеріалів після смерті ОСОБА_5 – 551,20 грн).
Понесені позивачем витрати на правову допомогу ним документально не підтверджено, а тому такі витрати до відшкодування не підлягають.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спору сторін, однак, в порушення вимог чинного законодавства, не вирішив питання розподілу між сторонами судових витрат, а тому рішення суду підлягає зміні з доповненням резолютивної частини рішення суду положенням про стягнення судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

 Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року, в частині вирішення питання розподілу судових витрат змінити.
Доповнити резолютивну частину рішення суду положенням наступного змісту:
Стягнути з ОСОБА_2 , Рівненської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 336,50 грн на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування сплаченого ним судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 2140,80 грн недоплаченого ним судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий-суддя  С.С. Шимків

Судді:                                                                        С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук