Справа № 344/12440/18 
Провадження № 22-ц/4808/200/20
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Горейко М.Д., Матківського Р.Й. 
секретаря                        Бойчука Л.М.
за участю                         представника апелянта ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року у складі судді Антоняка Т.М., ухвалене в м.Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20.11.2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2700 Євро з кінцевим терміном їх повернення до 25.12.2015 року, що підтверджується розпискою.
В обумовлений термін позичальник кошти не повернув та уникає спілкування з позивачем.
Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 08.08.2018 року розмір позиченої суми в гривневому еквіваленті становить 84643,92 грн.
Позивач зазначив, що у договорі позики сторони не обумовили розмір відсотків за користування позиченими коштами. Однак, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Крім того, відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто три проценти річних від простроченої суми.
З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 84643,92 грн. – суму боргу за договором позики; 32 364,15 грн. – проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року (згідно наданого позивачем розрахунку) та 6655,67 грн. – 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року (згідно наданого розрахунку), а всього разом: 123 663,74 грн.
Заочним рішеннямІвано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер – невідомий, паспорт НОМЕР_1 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області 25.02.1998 року, на користь ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , борг за договором позики в сумі 123 663 (сто двадцять три тисячі шістсот шістдесят три) грн. 74 коп., з яких: 84 643,92 грн. – заборгованість за договором позики, 32 364,15 грн. - відсотки за користування позикою, 6 655,67 грн. - 3% річних за несвоєчасно повернутий борг, а також 1236,64 грн. судового збору.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10.06.2019 року задоволено заяву ОСОБА_3 про виправлення описки.
Внесено виправлення в текст заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики, зазначивши у резолютивній частині рішення правильно: місце проживання відповідачаОСОБА_2 :  АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер відповідачаОСОБА_2  -  НОМЕР_4 ; паспорт позивачаОСОБА_3 – серії НОМЕР_3 , виданий Отинійським ВМ УМВС в Івано-Франківській області 07.12.1997 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 20 грудня 2018 року відмовлено.
У грудні 2019 року ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказав, що 22 серпня 2018 року на адресу його місця проживання в м.Івано-Франківську надійшов лист, з якого він довідався про відкриття Івано-Франківським міським судом провадження за позовом ОСОБА_3 про стягнення боргу.
ОСОБА_2 погоджується з тим, що 20.11.2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 2700 євро, однак ці кошти апелянт повернув власнику у період з грудня 2015 року по лютий 2016 року через спільну з позивачем знайому – ОСОБА_4 .
З огляду на те, що доказів щодо повернення вказаної суми позивачеві він не мав, то у у вересні 2018 року апелянт звернувся до адвоката – Василик У.С., уклавши з нею договір про правову допомогу.
З метою вирішення справи, адвокат спілкувалася зі ОСОБА_3 і за результатами переговорів досягла домовленості, зокрема ОСОБА_3 погодився не мати до ОСОБА_2 жодних майнових претензій за умови, якщо ОСОБА_2 сплатить йому готівкою 3200 євро.
З метою виконання вказаної домовленості 13.10.2018 року ОСОБА_2 передав під розписку адвокатові ОСОБА_5 кошти в сумі 1500 євро, які того дня під розписку були передані ОСОБА_3 
01.12.2018 року через свою дружину – ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_2 передав під розписку адвокатові 1000 євро, які остання 05.12.2018 року під розписку передала ОСОБА_3 
04.02.2019 року апелянт передав адвокатові під розписку 500 євро, які разом із 200 євро (особистими коштами адвоката) під розписку передано ОСОБА_3 
Всього ОСОБА_3 передано 3200 євро, що підтверджується відповідними розписками. У розписці від 04.02.2019 року ОСОБА_3 особисто написав, що не має майнових претензій до ОСОБА_2 .
З наведених причин апелянт вважає, що повністю повернув позивачеві борг згідно розписки від 20.11.2015 року.
Апелянт також посилається на недотримання судом правил територіальної підсудності, оскільки всі судові повідомлення та рішення направлялись відповідачеві за адресою його постійного проживання: АДРЕСА_1 . Однак судом не вирішувалось питання щодо направлення справи за підсудністю до Тисменицького районного суду..
Також апелят наголошує на тому, що судове засідання, призначене на 10.12.2018 року не проводилось, а засідання 20.12.2018 року, на якому проголошено заочне рішення, відбулось без повідомлення його як відповідача.
У додаткових поясненнях апелянт також вказав, що оскільки судові засідання 14.08.2018 року та 10.12.2018 року не проводилися, а про судове засідання 20.12.2018 року його як відповідача не повідомлено, то він не мав можливості у суді першої інстанції заявити клопотання про непідсудність справи Івано-Франківському міському суді, а також не міг надати суду докази про повернення ним боргу позивачеві, а саме розписки від 13.10.2018 року, 05.12.2018 року.
Посилаючись на вищевказані обставини, ОСОБА_2 просив скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року, а справу направити для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Позивач  ОСОБА_3 подав відзив на апеляційу скаргу, в якому зазначив, що відповідно до ст.545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Факт знаходження боргового документа – оригіналу розписки від 20.11.2015 року у позивача на момент подачі ним позовної заяви свідчив про невиконання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань. Оригінал розписки на даний час міститься в матеріалах цивільної справи №344/12440/18.
Твердження відповідача про сплату ним всієї суми боргу не відповідають дійсності та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Щодо розписок від 13.10.2018 року, 05.12.2018 року, 04.02.2019 року, на які посилаєть апелянт, то ОСОБА_3 вказав, що написав їх для адвоката Василик У.С., оскільки вони, за її словами, мали гарантувати повернення боргу ОСОБА_2 . Проте, кошти повернуто не було, тому ОСОБА_3 вважає ці розписки недійсними.
Також ОСОБА_3 зазначив, що апелянту було відомо про відкриття провадження у справі 14.08.2018 року та про судові засідання, однак ні він, ні його представник вказаних розписок суду не надали.
З наведених підстав ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду залишити без змін.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, просив її задоволити.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що оскажуване рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року ухвалено заочно, із застосуванням процедури, визначеної статтями 280-289 ЦПК України.
За правилами ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 10.12.2018 року (а.с.22).
Про судове засідання, призначене на 10.12.2018 роу відповідача ОСОБА_7 повідомлено під розписку (а.с.27). Однак, з невідомих причин судове засідання не відбулося.
Наступне судове засіння призначено на 20.12.2018 року, проте матеріали справи не містять доказів про повідомлення відповідача належним чином про дату і час розгляду справи.
Згідно довідки сторони по справі 20.12.2018 року в судове засідання не з`явилися (а.с.91). 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.12.2018 року постановлено провести заочний розгляд справи (а.с.32).
В описовій частині оскаржуваного заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 20.12.2018 року зазначено, що позивач подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Підтримує позовні вимоги та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку.
Однак, як зазначалось вище, у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача ОСОБА_7 про час і місце судового засідання, призначеного на 20.12.2018 року.
Відповідно до ст.288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.11.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 20.12.2018 року відмовлено.
За правилами п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вищевказані положення ЦПК України, відсутність у матеріалах справи доказів про належне повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи, а саме про судове засідання, призначене на 20.12.2018 року, а також посилання апелянта на дану обставину, колегія суддів приходить до висновку про наявність процесуальних підстав для скасування заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 20.12.2018 року.
Встановлено, що 20.11.2015 року ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_3 , а фактично проживає в  АДРЕСА_4 , видав розпису  ОСОБА_3 про те, що він отримав від нього в борг грошову суму в розмірі 2700 євро  готівкою, яку зобов`язався повернути до 25.12.2015 року (а.с. 30).Як доказ таких обставин, позивачем представлено оригінал розписки, яку долучено до матеріалів справи.
Оскільки ОСОБА_2 не повернув кошти у визначений у розписці термін, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з боржника суму боргу 2700 євро, що в гривневому еквіваленті станом на 08.08.2018 року згідно курсу валют НБУ становить - 84643,92 грн.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 32 364,15 грн. – процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року (згідно наданого позивачем розрахунку) та 6655,67 грн. – 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року (згідно наданого розрахунку), а всього разом: 123 663,74 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.526, 1048, 1049, 1050 та ч.2 ст.625 ЦК України та виходив з того, що представлена позивачем розписка є доказом укладення між сторонами договору позики грошових коштів, які відповідач у визначений в розписці термін не повернув та не надав суду доказів на спростування вимог позивача. Відтак суд стягнув з відповідача суму боргу, а також відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року на підставі положень ч.1 ст.1048 ЦК України, а також 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України.
Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статею 1047 ЦК України визначено договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. 
Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, згідно з полодженнями законодавства, у разі, якщо боржник не повернув позичені кошти у термін, встановлений в розписці, то позичальник має право вимагати у боржника повернення основної суми заборгованості, проценти на рівні облікової ставки Національного банку України (якщо про відсоткову ставку сторони не домовилися у розписці), а також 3% річних за прострочення повернення позичених коштів (ч.2 ст.625 ЦК України).
Звертаючись до суду, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: 2700 євро основного боргу, що в гривневому еквіваленті станом на 08.08.2018 року згідно курсу валют НБУ становить - 84643,92 грн.; 32 364,15 грн. – проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року (згідно наданого позивачем розрахунку) та 6655,67 грн. – 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року (згідно наданого розрахунку), а всього разом: 123 663,74 грн.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивачі просили стягнути проценти із розрахунку 2 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 28 лютого 2013 року. Задовольняючи позов у повному обсязі, суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи процентів за користування сумою позики. Отже, висновки судів про стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за користування грошима за період з листопада 2012 року по червень 2016 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права».
У спірному випадку сторони спору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розписці обумовити термін повернення ОСОБА_2 позичених коштів, а саме – до 25.12.2015 року.
Отже, в розумінні правової позиції Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 позичальник ОСОБА_8 має право на одержання від позичальника ОСОБА_2 процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 20.11.2015 року по 25.12.2015 року, а не за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року, як просить позивач.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи те, що позивач ОСОБА_8 не заявляв позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування позиченими коштами за період з 20.11.2015 року по 25.12.2015 року, з огляду на принцип диспозитивності судового процесу, позовна вимога про стягнення з відповідача 32 364,15 грн. – процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 26.12.2015 року по 08.08.2018 року задоволенню не підлягає.
Водночас, як зазначалось вище, позичальник має право на повернення основної суми позики, а також 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, що в спірному випадку становить 91 299,59 грн. (84 643,92 грн (основна заборгованість) + 6655,67 грн (3% річних за ч.2 ст.625 ЦК України).
Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).
Відповідно до положень ч.3 ст.364 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При поданні апеляційної скарги апелянт ОСОБА_2 надав суду докази про сплату ним заборгованості за договором позики (розпискою) від 20.11.2015 року, а саме: копії розписок від 13.10.2018 року, від 01.12.2018 року, від 05.12.2018 року та від 04.02.2019 року, а також нотаріально засвідчену заяву адвоката Василик У.С. від 24.12.2019.
З огляду на те, що оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду від 20.12.2019 року постановлено судом заочно, без належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 , що позбавило його права на подання відповідних доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за можливе прийняти до уваги докази, долучені апелянтом до апеляційної скарги, оригінали яких надані стороною апелянта у судовому засіданні та містяться в матеріалах справи.
Зокрема з нотаріально засвідченої заяви адвоката Василик У.С. від 24.12.2019 року вбачається, що 04.09.2018 року між нею та ОСОБА_7 укладено договір про надання правничої допомоги №040918. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_5 представляла інтереси ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
З даного приводу ОСОБА_5 як адвокат, діючий в інтересах ОСОБА_2 , безпосередньо проводила зустрічі та переговори із ОСОБА_3 щодо позасудового вирішення та погашення боргових зобов`язань, що мали місце у ОСОБА_2 за договором позики.
За результатами проведених усних переговорів із ОСОБА_3 досягнуто домовленості щодо можливого компромісу та відсутності подальших претензій до ОСОБА_2 за умови повного погашення останнім перед ним боргу, шляхом передачі йому коштів готівкою в сумі 3200 євро.
За попереднім погодженням із ОСОБА_2 , з метою погашення боргу перед ОСОБА_3 за договором позики, адвокатом Василик У.С. 13.10.2018 року від ОСОБА_2 отримано під розписку грошові кошти в сумі 1500 євро, які того ж дня було наручно передано під розписку особисто ОСОБА_9 .
Крім того, з метою чергового погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики, адвокатом Василик У.С. 01.12.2018 року від дружини ОСОБА_2 ( ОСОБА_10 ) отримано під розписку грошові кошти в сумі 1000 євро, які 05.12.2018 року наручно передано ОСОБА_3 .
З цією ж метою, 04.02.2019 року адвокатом Василик У.С. отримано від ОСОБА_2 під розписку грошові кошти у сумі 500 євро. Того ж дня вищевказану суму коштів із доданими ще особистими коштами в сумі 200 євро, які в подальшому адвокатові було повернуто ОСОБА_2 , адвокат наручно особисто передала ОСОБА_11 .
Таким чином, як зазначено в заяві, у період з 13.10.2018 роук по 04.02.2019 року у погашеня боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики нею особисто передано ОСОБА_3 і останнім отримано кошти на загальну суму 3200 Євро.
Наведені у заяві обставини підтверджуються також розпискою від 13.10.2018 року, згідно якої ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 1500 євро для передачі позивачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу.
Згідно іншої розписки від 13.10.2018 року, того ж дня ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1500 євро як частиу боргу ОСОБА_2 
01.12.2018 року ОСОБА_5 надала розписку про те, що отримала від ОСОБА_12 (Кернез) ОСОБА_13 1000 євро в рахунок сплати боргу перед ОСОБА_14 , які зобов`язалась передати і торимати розписку від ОСОБА_15 щодо передачі коштів.
05.12.2018 року ОСОБА_3 написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_5 1000 євро в рахунок погашення ОСОБА_2 боргу.
04.02.2019 року ОСОБА_16 отримала від ОСОБА_17 гроші в сумі 500 євро для погашення суми боргу перед ОСОБА_14 , про що написала розписку.
Того ж дня, 04.02.2019 року ОСОБА_3 написав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 3200 євро. Також ОСОБА_3 у вказаній розписці зазначив, що майнових претензій до ОСОБА_2 не має.
Вказана розписка підписана ОСОБА_3 особисто, а її оригінал знаходиться у матеріалах справи.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 визнає факт написання ним вищевказаних розписок, однак не визнає їх доказом повернення коштів, а стверджує, що кошти йому не поверталися. 
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Посилання ОСОБА_3 на те, що кошти у розмірі 3200 євро від ОСОБА_2 він насправді не отримав, не спростовує факту написання ним розписок від 13.10.2018 року, 05.12.2018 року та 04.02.2019 року, які в сукупності з поясненнями адвоката Василик У.С. є допустимими і достатніми доказами у спірних правовідносинах в розумінні ЦПК України.
Крім того, ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів на спростування написання ним цих розписок і для доведення факту неотримання ним коштів у розмірі 3200 євро на погашення ОСОБА_2 боргу за розпискою від 20.11.2015 року.
Посилання ОСОБА_3 на положення ст.545 ЦК України, а також на той факт, що на час звернення до суду із позовом оригінал боргової розписки від 20.11.2015 року був у позичальника і зараз міститься у матеріалах справи, а тому борг слід вважати непогашеним, апеляційний суд відхиляє з наступних мотивів.
За правилами ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. 
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. 
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Отже, у спірному випадку, розписка ОСОБА_3 від 04.02.2019 року про те, що він не має майнових претензій до ОСОБА_2 , є доказом належного виконання боржником ОСОБА_18 свого обов`язку з повернення коштів за розпискою від 20.11.2018 року.
Сам лише факт знаходження у позивача оригіналу розписки в даному випадку, не свідчить про невиконання зобов`язання.
Як зазначалось вище, 13.10.2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 (через адвоката Василик У.С.) 1500 євро, що станом на дату повернення вказаної суми згідно курсу НБУ (1 євро=32,39 грн.) становить 48 585,0 грн.
05.12.2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 (через адвоката Василик У.С.) 1000 євро, що станом на дату повернення вказаної суми згідно курсу НБУ (1 євро=32,08 грн.) становить 32 080,0 грн.
04.02.2019 року ОСОБА_3 отримав 700 євро через адвоката Василик У.С. (з них 200 євро – особисті кошти адвоката, які ОСОБА_2 повернув ОСОБА_5 ) що станом на дату повернення вказаної суми згідно курсу НБУ (1 євро=31,63 грн.) становить 22 141,0 грн.
Таким чином, у період з 13.10.2018 року по 04.02.2019 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 3200 євро, що еквівалентно 102 806,0 грн. (48 585,0 грн. + 32 080,0 грн. + 22 141,0 грн.).
З огляду на наведену обставину, підстави для стягнення з відповідача 84559,50грн.- суми неповернутих коштів в еквіваленті до євро та 6655,67 грн. – 3% річних за період з 25.12.2015р. по 08.08.2018 року відсутні.
Відтак у задоволенні даного позову слід відмовити, у зв`язку з належним виконанням боржником своїх зобов`язань за розпискою від 20.11.2015 року.
Беручи до уваги встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Отинійським ВМ УМВС в Івано-Франківській області 07.12.1997 року) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер -  НОМЕР_4 ; паспорт серія  НОМЕР_1 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області від 25.02.1998) 1855,0 грн. судового збору, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Горейко М.Д.
                                                                                Матківський Р.Й.