ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" січня 2020 р.           Справа№ 910/12884/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Гаврилюка  О.М.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Суліма  В.В. 

секретар судового засідання Нікітенко А.В.
без виклику сторін
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком"
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2019
у справі № 910/12884/19 (Суддя Сівакова В.В)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія"   
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком"
про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 030111 від 03.10.2011
ВСТАНОВИВ:

18.09.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 030111 від 03.10.2011 з моменту його укладення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у 2011-2012 роках між сторонами було укладено: договір купівлі-продажу № 030111 від 03.10.2011; протокол узгодження ціни (додатки №№ 1,2 до договору); додаткову угоду № 1 від 04.01.2011 та додаткову угоду № 2 від 14.02.2012. Відповідні правочини було підписано головою правління - генеральним директором зі сторони позивача та директором зі сторони відповідача. Умовами відповідного договору встановлено його ціну, а саме 254 772 821,92 грн. Позивач вказує на те, що договір № 030111 від 03.10.2011 та додаткові угоди до нього було укладено з порушенням ч. 1 та ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки станом на 2011 рік сума активів позивача на кінець звітного періоду становила 426.056.000,00 грн, а отже сума договору становила 59,8% вартості всіх активів товариства. Розділом 8 статуту ПАТ "Львівська вугільна компанія" передбачено, що Наглядова рада товариства приймає рішення та надає дозвіл правлінню (голові правління) на укладення (вчинення) правочинів на суму, що перевищує 1 000 000,00 грн., а до компетенції Загальних зборів акціонерів входить вчинення значного правочину, який стосується господарської діяльності товариства, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 25% вартості активів товариства. Враховуючи те, що ні Наглядова рада, ні Загальні збори акціонерів товариства рішення про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу № 030111 від 03.10.2011 не приймали, відповідний договір було укладено особою, яка не мала на це повноважень.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 відкрито провадження у справі № 910/12884/19 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
21.10.2019 вступив в дію Кодекс України з процедур банкрутства.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 матеріали справи №  910/12884/19 за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 030111 від 03.10.2011 з моменту його укладення передано за підсудністю до Господарського суду Львівської області для розгляду в межах справи №  914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія".
Не погоджуючись із винесеною ухвалою місцевого господарського суду від 12.11.2019 у справі № 910/12884/19, Товариство з обмеженою відповідальністю "Новіком" звернулось до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/12884/19, справу направити для подальшого розгляду до Господарського суду міста Києва у іншому складі суду.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.
На думку скаржника, судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (який підлягає застосуванню до спірних правовідносин),  оскільки даною статтею врегульовано розгляд вимог до боржника в межах справи про банкрутство. Проте, у справі №  910/12884/19 позов подано боржником, що виключає за суб`єктним складом сторін застосування вищенаведеного припису закону. При цьому, скаржник наголошує, що судом першої інстанції помилково не застосовано статтю 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка регулює спеціальні підстави, за наявності яких можливе визнання правочинів (договорів) недійсними у межах провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2019 справу № 910/12884/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич   А.Г., Сулім В.В.
Північний апеляційний господарський суд, визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло.
Суддя-доповідач доповів колегії суддів про закінчення проведення підготовчих дій та про необхідність призначення справи до розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/12884/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/12884/19 без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву до відповідача про визнання недійсними з моменту його укладення договір купівлі-продажу № 030111 від 03.01.2011.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний правочин суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.
Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, в проваджені Господарського суду Львівської області знаходиться справа №  914/2441/15 за заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія", в якій, зокрема: 
- 25.08.2015 ухвалою Господарського суду Львівської області у справі №  914/2441/15 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ "Львівська вугільна компанія", визнано вимоги кредитора - ПАТ "Альфа-Банк" в розмірі 11  160 835,01 грн., з яких 11 160 835,01 грн. - безспірні вимоги, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Шутку Я.С., здійснено інші процесуальні дії; 
- ухвалою суду від 18.03.2016 розглянуто заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" з грошовими вимогами до боржника Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія на суму 143 611 698,49 грн. Грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" визнано частково в сумі 357 857,79 грн., які підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія", з яких 2 436,00 грн. (судовий збір) перша черга; 355 421,79 грн. (основний борг) четверта черга, решта грошових вимог відхилено. Вказану ухвалу оскаржено в апеляційному порядку.; 
- постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.03.2016 у справі № 914/2441/15 залишено без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" без задоволення. Вказану постанову оскаржено в касаційному порядку; 
- постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.08.2019 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.03.2016 (про визнання кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком") у справі № 914/2441/15 скасовано, справу № 914/2441/15, в частині визнання кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" передано до Господарського суду Львівської області на новий розгляд в іншому складі суду, який на даний час призначив до розгляду заяву вказаного кредитора, яка ґрунтується в тому числі, на правочині, який оспорюється у справі № 910/12884/19; 
- ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 у справі №  914/2441/15, яка залишена без змін у відповідних частинах постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.11.2019, призначено керуючим санацією ПАТ "Львівська вугільна компанія" арбітражного керуючого Степаненко Ірину Євгеніївну (п.16 р.ч.); зобов`язано арбітражного керуючого Постоленка Володимира Олексійовича передати керуючому санацією ПАТ "Львівська вугільна компанія" арбітражному керуючому Степаненко Ірині Євгеніївні всю документацію стосовно банкрутства ПАТ "Львівська вугільна компанія" (п.17); зобов`язано керуючого санацією  протягом трьох місяців подати суду розроблений та схвалений комітетом кредиторів план санації ПАТ "Львівська вугільна компанія" відповідно до вимог ст. 29 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (п.19). 
З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що на даний час у провадженні господарського суду Львівської області перебуває справа про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія", провадження в якій здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а банкрут перебуває на стадії санації. 
21.10.2019 набрав чинності  Кодекс України з процедур банкрутства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
При цьому, пунктом 4 Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", банкрутство - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.
Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
Наведена норма кореспондується з положеннями господарського процесу, зокрема  приписами п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів та відновлення платоспроможності боржника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 908/560/16, постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 910/10829/17 та від 19.06.2018 у справі № 908/4057/14.
Предметом спору у даній справі № 910/12884/19 є визнання недійсним договору купівлі-продажу № 030111 від 03.01.2011 укладеного між ПАТ "Львівська вугільна компанія" та ТОВ "Новіком".
З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а особливість вирішення майнових спорів з вимогами до боржника, у тому числі про визнання договорів недійсними, полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси і проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Пунктом першим ч. 1 ст. 31 ГПК України встановлено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 31 ГПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим кодексом підсудністю, з підстави передбаченої п. 1 ч. 1 цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
Оскільки з моменту порушення справи про банкрутство ПАТ "Львівська вугільна компанія", товариство перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, приймаючи до уваги, що особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, для концентрації всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника та з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в їх сукупності, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у про визнання недійсними правочинів (договору та щодо векселів згідно прохальної частини позову у справі № 910/12210/19) підлягає вирішенню саме Господарським судом Львівської області в межах справи № 914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія".
Крім того, апеляційний господарський суд вважає за необхідне врахувати те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Новіком" заявлено в межах справи Господарського суду Львівської області у справі №  914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" кредиторські вимоги, які, зокрема, ґрунтуються на договорі купівлі-продажу №  030111 від 03.01.2011, а отже, оцінка вказаного документу здійснюватиметься в межах справи № 914/2441/15, і відповідно, оцінка правовідносин сторін за вказаним правочином в межах справи про банкрутство, впливатиме як на кредиторські вимоги, так і майновий стан боржника, а також і на загальну масу майна банкрута та визначення часток кожного кредитора, що виключає можливість розгляду вимог позивача у справі № 910/12884/19 поза межами справи № 914/2441/15.
Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне. 
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема,частину 4 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (який підлягає застосуванню до спірних правовідносин),  оскільки даною статтею врегульовано саме розгляд вимог до боржника в межах справи про банкрутство - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки наведеною нормою чітко узгоджено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, а наведена норма не містить виключення щодо вказаного правила і не передбачає залежність місця розгляду спору від процесуального статусу  банкрута у спорі щодо оскарження вчиненого ним правочину, що узгоджується також і з приписами п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. 
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано статтю 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є безпідставними, оскільки вказаною нормою передбачено спеціальні підстави для визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника, проте, вказані підстави не виключають і заявлення загальних підстав для визнання недійсними правочинів, укладених банкрутом. 
Посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16.10.2019 про передачу справи № 916/1915/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду також є безпідставними, оскільки ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2019 справу № 916/1915/16 за позовом Державного підприємства "Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут" до фізичних осіб, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, про витребування майна з чужого володіння та визнання права власності, за касаційною скаргою Міністерства економічного розвитку та торгівлі України на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18 травня 2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2017 року в цій справі - повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
В свою чергу, постановою Верховного Суду від 04.10.2019 ухвалені судові рішення попередніх інстанції скасовані, а справу № 916/1915/16 направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. При цьому, підставами для направлення справи на новий розгляд Верховний Суд вказав те, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано п.1ч.1 ст.80 ГПК України (в редакції, яка була чинна до 15.12.2017) та не врахував приписів Кодексу України з процедур банкрутства, який набрав чинності,  пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу  подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, окрім випадків наведених у вказаному пункті. Тобто, перехід від регулювання передбаченого Законом до регулювання передбаченого Кодексом здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справи про банкрутство відповідно до положень Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № б15/101-08.
Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/12884/19 та для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком", відсутні.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в ухвалі Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/12884/19.
Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.  
За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для передачі справи № 910/12884/19 за підсудністю до Господарського суду Львівської області для розгляду в межах справи № 914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія", відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування ухвали місцевого суду не вбачається.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Товариство з обмеженою відповідальністю "Новіком", згідно із ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 255, 269, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новіком" залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №  910/12884/19 залишити без змін.
3. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Новіком".
4. Справу № 910/12884/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Гаврилюк 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                В.В.  Сулім