СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2020 р.                                                               Справа № 922/3480/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Пуль О.А. 
за участю секретаря судового засідання Гончарова О.В., 
за участі представників:
позивача – Карабак В.А.,   адвокат, ордер       77295     від 12.07.2019;
відповідача – Макаренко О.А., адвокат, свідоцтво №837 від 09.12.2010 та довіреність б/н від 29.11.2019;
розглянувши у відкритому судовому засіданні  в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", м.  Чугуїв (вх. № 249 Х/2-5)
на рішення господарського суду Харківської області від 18.12.2019 по справі №922/3480/19  (суддя  Лаврова Л.С., повний текст рішення складено та підписано 23.12.2019) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА" м.  Запоріжжя 
до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", м.  Чугуїв 
про стягнення 377    507,01 грн.,-
                                      
ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року до Господарського суду Харківської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА"  з позовною заявою до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд стягнути з Державного підприємства “Чугуївський авіаційний ремонтний завод”  377    507,01 грн., з яких 286 937,64 грн. основного боргу, 12 098,49 грн. - 3% річних, 27 419,56 грн. - інфляційних збитків, 51 051,32 грн. – пені, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору поставки №ПЕ29/05-18 від 29.05.2018 в частині оплати вартості поставленого товару.
Рішенням господарського суду Харківської області від 18.12.2019 по справі №922/3480/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "ЧУГУЇВСЬКИЙ АВІАЦІЙНИЙ РЕМОНТНИЙ ЗАВОД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА"  286 937,64     грн. основного боргу, 12 801,70 грн. пені, 12 093,02     грн. - 3% річних, 27 419,56 грн. – інфляційних втрат, 5088,78  грн. судового збору та 12 221,83   грн.   витрат на професійну правничу допомогу.
          Відповідач із вказаним судовим рішенням не погодився,  звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій,  посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. 
 Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно задоволено вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 12801,70 грн., оскільки, виходячи зі змісту п. 8.4 Договору поставки №ПЕ29/05-18 від 29.05.2018, сторони договору обмежили загальний розмір пені одним відсотком від вартості товару (що складає 2869,38 грн.), не за один день прострочення,  а за весь період прострочення зобов`язання. 
Також зазначає, що право на позов в позивача не настало, оскільки відповідно до п. 10.1 договору сторони встановили обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, проте позивачем до матеріалів справи не додано доказів надсилання претензії відповідачу. Досудовий (претензійний) порядок врегулювання спору визначено статтею  222 Господарського кодексу України, а також рекомендаціями Міністерства юстиції України від 23.01.07 р. № 35-14/7 «Про порядок ведення претензійної та позовної роботи на підприємстві, в установі, організації». Отже, за висновком відповідача, позов задоволенню не підлягає і судом першої інстанції не застосовано статтю 222 Господарського кодексу України, яка підлягала застосуванню.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20 січня 2020 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на рішення господарського суду Харківської області від 18.12.2019 по справі № 922/3480/19 та призначено розгляд апеляційної скарги на     "17" лютого 2020 р. о 11:30   годині.
03 лютого 2020 р. на адресу Східного апеляційного господарського  суду за (вх.№ 970) надійшло клопотання ТОВ "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА", у якому він просив забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 17.02.2020 року об 11:30 годині, у справі № 922/3480/19 у режимі відеоконференції, проведення якої доручити одному з судів за переліком, викладеним у клопотанні.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2020 задоволено клопотання ТОВ  "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА"  про участь    у судовому засіданні 17.02.2020 о 11:30 год. по справі № 922/3480/19 в режимі відеоконференції. Доручено господарському суду Запорізької області (69001, вул. Гетьманська, 4, Запоріжжя, Запорізька область) забезпечити проведення відеоконференції у справі                                        № 922/3480/19  ,  призначене на 17.02.2020 об 11:30 год. 
Представник відповідача в судовому засіданні 17.02.2020  підтримав апеляційну скаргу.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №969 від 03.02.2020) та його представник в судовому засіданні 17.02.2020 заперечує проти доводів, які викладені в апеляційній скарзі, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Свої заперечення обґрунтовує тим, що, виходячи зі змісту пункту 8.3 спірного договору, пеня нараховується за кожен день прострочення оплати товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару, однак розмір такої пені, нарахованої за один день прострочення, не повинен перевищувати 1% від вартості товару. При цьому, даний пункт не містить жодних застережень, що розмір пені не  може бути більше, ніж  1% від вартості товару, за весь період прострочення.
Також зазначає, що оскільки текст спірного договору був складений і розроблений виключно Державним підприємством «Чугуївський авіаційний ремонтний завод», яке наполягало саме на такому варіанті змісту договору з огляду на його статус «державного» підприємства, враховуючи також місце укладення даного договору - м. Чугуїв, а також те, що ТОВ «Промелектроніка» жодної участі у складанні договору не приймало, слід дійти до висновку про те, що в будь-якому випадку умови спірного Договору повинні трактуватися на користь позивача у справі за принципом Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).
Крім того, вказує на те, що згідно із рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої 3 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)» від 9 липня 2002 року Справа N 1-2/2002 положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Таким чином, на думку позивача, досудове регулювання спору не є обов`язковим, навіть якщо це передбачено договором.
Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши усні пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.
Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено судом першої інстанції,  29.05.2018  між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", постачальником, Державним підприємством "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", покупцем, було укладено договір № ПЕ 29/05-18 (далі договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити покупцю товар згідно Специфікації (додаток №1), а покупець зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного договору. 
Відповідно до пункту 2.1 договору асортимент товару, його обсяг (кількість) та вартість передбачається у специфікації, які є невід`ємною частиною даного договору. 
Сторони погодили загальну вартість договору, що становить 286.937,64 грн. у т.ч. ПДВ. (п.2.2. договору) та строк постачання партії товару не більше 14 календарних днів з дати підписання договору (п. 4.1 договору). 
Згідно з пунктом 5.1.1 договору покупець зобов`язався здійснити оплату в розмірі 100% вартості товару після отримання та проходження вхідного контролю товару. 
Згідно з додатком № 1 до договору № ПЕ 29/05-18 від 29.05.2018 року сторони погодили найменування товару, а саме:
1. Датчик МДД-ТЕ-1-780 ДГО.232.462 1 шт. по 4428,00   грн., всього на 4428,00 грн.;
2. Годинник АЧС-1М 2.831.001 1 шт. по 4920,00   грн., всього на 4920,00 грн.;
3. Термопара Т-99 (група ХА) ТУ 48-21-128-72 3 шт. по 6638,90   грн., всього на 19916,70 грн.;
4. Приймач повітряного тиску ЛУН 1150-7 ТУ 01-3346-71 1 шт. по 65000,00   грн. всього на 65000,00 грн.;
5. Приймач повітряного тиску ЛУН 1153-7 ТУ 01-3410-72 1 шт. по 85000,00   грн., всього на 85000,00 грн.;
6. Серводвигун J5(P)-8 ТПФ 01-3417-72 3 шт. по 19950,00   грн., всього на 59850,00   грн.
Всього на суму 286.937,64 грн. в т.ч. ПДВ.
Після укладення зазначеного договору та специфікації позивач здійснив поставку товару, що підтверджується такими видатковими накладними:
1) РН-0000979 від 05.06.2018 року на суму 275.720,04 грн. (а.   с.   25)
2) РН-0001028 від 11.06.2018 року на суму 11.217,60 грн. (а. с. 26). 
Дані видаткові накладні підписані відповідачем без зауважень щодо якості та кількості поставленого товару.
У відповідності до п. 5.1. сторони передбачили, що покупець здійснює оплату 100% вартості після отримання товару та проходження вхідного контролю.
Однак, оплату вартості поставленого товару відповідачем не було здійснено.
Згідно з п. 8.4 договору при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% вартості товару.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що відповідачем не виконанано умови договору поставки №ПЕ29/05-18 від 29.05.2018 р. в частині оплати вартості поставленого товару, у зв`язку з чим у нього перед позивачем виникла заборгованість в сумі 286937,64 грн., на яку відповідачем в порядку пункту 8.3 договору  нараховано пеню в розмірі 51051,32 грн. та на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нараховано  12098,49 грн. - 3% річних, 27419,56 грн. - інфляційних збитків.
Відповідач  у відзиві на позовну заяву заперечував проти розрахунків позивача по нарахуванню штрафних санкцій та просив суд застосувати позовну давність до вимог про стягненню пені. 
Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що:
- в матеріалах справи наявні докази і відповідачем визнано факт існування заборгованості за поставлений товар, а тому відповідач вважається таким, що  порушив зобов`язання за договором поставки №ПЕ29/05-18 від 29.05.2018, у зв`язку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача 286937,64  грн. основної заборгованості є обґрунтованими;
- зі змісту умов пункту 8.4 договору вбачається, що розмір пені за порушення строків оплати товару за кожен день прострочення складає подвійну облікову ставку Національного банку України, але не більше 1% вартості товару. Тобто розмір пені за один день визначається виходячи з подвійної облікової ставки НБУ та не може бути більшим 1% вартості товару;
- перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню пені, 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності по стягненню пені, а також  обмеження щодо нарахування штрафних санкцій, встановлені частиною 6 статті 232 ГК України, суд першої інстанції здійснив власний перерахунок зазначених сум та дійшов висновку, що з відповідача підлягають до стягнення: пеня – 12801,70 грн.; 3% річних – 12093,02  грн. (оскільки позовні вимоги за розрахунком позивача є меншими, за наведені розрахунки); інфляційні втрати – 27419,56 грн.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення позову а саме: стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 12801,70 грн.; 3% річних  у розмірі 12093,02  грн. та  інфляційні втрати  у розмірі 27419,56 грн.
Колегія суддів погоджується із даними висновком господарського суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею  629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.
Згідно зі статтею  525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання  або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1  статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання, тому відсутність коштів у державного підприємства не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку своєчасного виконання зобов`язання.
Позивачем доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факт поставки товару відповідачеві на суму 275.720,04 грн. та на суму 11.217,60 грн., що підтверджується видатковими накладними:
1) РН-0000979 від 05.06.2018 року на суму 275.720,04 грн. (а.   с.   25)
2) РН-0001028 від 11.06.2018 року на суму 11.217,60 грн. (а. с. 26). 
Як вже зазначалося, дані видаткові накладні підписані відповідачем без зауважень щодо якості та кількості поставленого товару.
Також відповідачем у відзиві на позовну заяву визнано факт поставки товару на  суму 286937,64 грн. ( 275.720,04 грн. + 11.217,60 грн.) та не наведено жодних аргументів щодо її оплати як не наведено  і жодних заперечень із відповідним правовим обґрунтуванням щодо необхідності здійснення такої оплати, тобто відповідачем фактично визнано існування у нього перед позивачем заборгованості за поставлений товар на  суму 286937,64 грн. 
Враховуючи  викладене,  місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 286937,64  грн. заборгованості.
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). 
Частиною  2 статті 343 Господарського кодексу України передбачено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.
Згідно з пунктом 8.3 договору  при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% вартості товару (місцевим господарським судом при застосуванні даної умови договору помилково вказано на пункт 8.4 договору, яка містить іншу умову).
Зі змісту даної умови договору випливає, що  розмір пені за порушення строків оплати товару за кожен день прострочення складає подвійну облікову ставку Національного банку України, але не більше 1% вартості товару. При цьому,  розмір пені за один день визначається, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ та не може бути більшим 1% вартості товару.
Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що судом першої інстанції безпідставно задоволено вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 12801,70 грн., оскільки, виходячи зі змісту п. 8.4 договору поставки №ПЕ29/05-18 від 29.05.2018, сторони договору обмежили загальний розмір пені одним відсотком від вартості товару (що складає 2869,38 грн.), не за один день прострочення,  а за весь період прострочення зобов`язання. 
Проте колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки  у пункті 8.3 договору (відповідачем помилково зазначено пункт 8.4, який не регулює порядок нарахування розміру пені, а містить зовсім інші умови), відсутні жодні застереження щодо того, що обмеження  у 1% вартості товару  стосується розміру пені, нарахованої   не за один день прострочення, а за весь період нарахування. 
Так, умова пункту 8.3 являє собою складносурядне речення, що складається із двох простих речень, які   з`єднані між собою протиставним сполучником «але». Даний сполучник за своєю функцією не  лише з`єднує прості речення, але й виражає протиставний зв`язок між ними, тобто зміст одного речення протиставляється змісту іншого речення.
Разом з цим,  оскільки зміст  другого речення - «не більше 1% вартості товару» протиставляється  всьому змісту першого речення - «при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення», то обмеження розміру пені 1% вартості товару стосується розміру пені, нарахованої за кожний день прострочення.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу стверджує, що текст спірного договору був складений і розроблений виключно Державним підприємством «Чугуївський авіаційний ремонтний завод», яке наполягало саме на такому варіанті змісту Договору з огляду на статус «державного» підприємства, а тому при тлумаченні пункту 8.3 договору має бути застосовано принцип «Contra proferentem» (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).
Проте колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями, оскільки позивачем не надано доказів того, що умови договору складалися саме відповідачем,  а позивач лише підписався під ними. Отже позивачем не доведено наявності підстав для застосування при тлумаченні пункту 8.3 договору принципу «Contra proferentem».  
Колегія суддів перевірила здійснений судом першої інстанцій власний розрахунок сум пені, 3% річних  та інфляційних, вважає його обґрунтованим, зважаючи на таке.
Згідно з ч. 1  ст. 230 ГК України  штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За змістом положень ч. 4, 6  ст. 231 ГК України  розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Як установлено судами, сторонами генеральної угоди передбачено, що у разі несвоєчасної оплати рахунків (протягом 5 банківських днів після їх отримання) замовник сплачує пеню у розмірі 1 % від вартості неоплачених послуг за кожну добу затримки, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період прострочки (п. 9.1).
Відповідно до ч. 6  ст. 232 ГК України  нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Окрім того, законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч. 5  ст. 261 ЦК України  за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Положення  глави 19 ЦК України  про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 6  ст. 232 ГК України, а тому:
1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;
2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення ст.  266, ч.2 ст.  258 ЦК України  про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15 та постанові Верховного суду по справі №910/17753/18 від 28.01.2020.
З урахуванням наведеного, розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснюються у даній справі таким чином.
1. Розрахунок за період з 06.06.2018  по 31.10.2019 на заборгованість в розмірі 275720.04 грн. (видаткова накладна РН-0000979 від 05.06.2018 року на суму 275.720,04 грн.).
У зв`язку зі зверненням позивачем із позовом у даній справі  23.10.2019 строк позовної давності по стягненню пені, нарахованої на заборгованість, що виникла 06.06.2018, обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дати звернення та не застосовується до періоду,  починаючи з 23.10.2018.
Отже періодом нарахування пені, по якому не пропущено строк позовної давності та враховано обмеження, встановлені частиною 6 статті 232 ГК України, є період з 23.10.2018 р. по 06.12.2018, розмір пені за який складає  12237.44 грн.:
- з 23.10.2018 по 24.10.2018 (днів: 2, подвійна облікова ставка НБУ: 36), пеня: 543.89 грн.
- з 25.10.2018 по 06.12.2018 (днів: 43, подвійна облікова ставка НБУ: 36), пеня: 11693.55 грн.
Відсотки річних за 513 днів становлять 11625.57 грн. (275720.04 х 3 х 513 / 365 / 100).
Інфляційні нарахування з 06.06.2018 р. по 31.10.2019 р. складають 26347.61 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0955593 (червень 2018 р. - 100%, липень 2018 р. - 99.3%, серпень 2018 р. - 100%, вересень 2018 р. - 101.9%, жовтень 2018 р. - 101.7%, листопад 2018 р. - 101.4%, грудень 2018 р. - 100.8%, січень 2019 р. - 101%, лютий 2019 р. - 100.5%, березень 2019 р. - 100.9%, квітень 2019 р. - 101%, травень 2019 р. - 100.7%, червень 2019 р. - 99.5%, липень 2019 р. - 99.4%, серпень 2019 р. - 99.7%, вересень 2019 р. - 100.7%, жовтень 2019 р. - 100.7%).
2 Розрахунки за період з 12.06.2018 р. по 31.10.2019 р. на заборгованість в розмірі 11217.60 грн.
У зв`язку зі зверненням з позовом про стягнення пені 23.10.2019 , строк позовної давності по стягненню пені нарахованої на заборгованість, що виникла 12.06.2018 обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дати звернення та не застосовується до періоду починаючи з 23.10.2018.
Отже періодом нарахування пені, по якому не попущено строк позовної давності та враховано обмеження, встановлені частиною 6 статті 232 ГК України, є період з 23.10.2018 р. по 12.12.2018, розмір пені за який складає 564.26 грн.:
- з 23.10.2018 по 24.10.2018 (днів: 2, подвійна облікова ставка НБУ: 36), пеня: 22.13 грн.
- з 25.10.2018 по 12.12.2018 (днів: 49, подвійна облікова ставка НБУ: 36), пеня: 542.13 грн.
Відсотки річних за 507 днів становлять 467.45 грн. (11217.6 х 3 х 507 / 365 / 100).
Інфляційні нарахування з 12.06.2018 р. по 31.10.2019 р. складають 1071.95 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0955593 (червень 2018 р. - 100%, липень 2018 р. - 99.3%, серпень 2018 р. - 100%, вересень 2018 р. - 101.9%, жовтень 2018 р. - 101.7%, листопад 2018 р. - 101.4%, грудень 2018 р. - 100.8%, січень 2019 р. - 101%, лютий 2019 р. - 100.5%, березень 2019 р. - 100.9%, квітень 2019 р. - 101%, травень 2019 р. - 100.7%, червень 2019 р. - 99.5%, липень 2019 р. - 99.4%, серпень 2019 р. - 99.7%, вересень 2019 р. - 100.7%, жовтень 2019 р. - 100.7%).
Таким чином, враховуючи заявлені позовні вимоги (в редакції уточненої позовної заяви від 12.12.2019  ) та зазначені розрахунки, за прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого товару з відповідача підлягають до стягнення: пеня – 12801,70 грн.; 3% річних – 12093,02  грн. (оскільки позовні вимоги за розрахунком позивача є меншими, за наведені розрахунки); інфляційні втрати – 27419,56 грн.
Відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі стверджує, що право на позов в позивача не настало, оскільки відповідно до п. 10.1 договору сторони встановили обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, проте позивачем до матеріалів справи не додано доказів надсилання претензії відповідачу. 
Однак такі твердження відповідача колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на таке.
В резолютивній частині рішення Конституційного Суду України  від 09.07.2002 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спору) положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням  спору не може бути обмежене законом, іншим нормативно-правовим актом. 
Також, у резолютивній частині  рішення Конституційного Суду України  від 25.12.1997 року вказано про те, що  частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді,   якщо  права і свободи     порушені     або   порушуються,    створено   або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.  Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та  процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.
03.02.2020 позивачем подано до суду заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3200,00 грн. (вх.№971), в якій останній просить стягнути з відповідача витрати  на професійну правничу допомогу у сумі 3200,00 грн.
Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається  у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно задоволених вимог.
Згідно зі статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Позивачем  на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу до заяви додано такі документи :
1) договір-доручення про надання правової допомоги  від  07 травня 2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» та Адвокатським Бюро «Сергія Женева», за умовами якого Адвокатським бюро усіма законними методами та способами правової допомоги у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів, у тому числі і ведення даної справи;
2) акт від 28.01.2020 приймання-передачі наданої правової допомоги по договору-дорученню про надання правової допомоги від 07.05.2019, згідно з яким позивач отримав правову допомогу, яка полягала у наступному: 1) підготовка відзиву на апеляційну скаргу по справі № 922/3480/19; підготовка клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції;
3) розрахунок гонорару за надану правову допомогу, складений керівником Адвокатського бюро «Сергія Жечева» С.О. Жечевим, згідно з яким Адвокатське бюро «Сергія Жечева» надало позивачу правову допомогу такого характеру: 1) підготовка відзиву на апеляційну скаргу по справі № 922/3480/19 (кількість затрачених годин – 3, вартість однієї години роботи – 800,00 грн., вартість послуги – 2400,00 грн.); підготовка клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (кількість затрачених годин – 1, вартість однієї години роботи – 800,00 грн., вартість послуги – 800,00 грн.), всього надано послуг на суму 3200,00 грн.;
4) рахунок-фактуру №СФ-0000014 від 28.01.2020, виписаний Адвокатським бюро «Сергія Жечева» на сплату позивачем 3200,00 грн. за надання правової допомоги згідно з актом №13 від 28.01.2020 по справі №922/3480/19 (апеляційна інстанція);
5) платіжне доручення №6873 від 28.01.2020 про сплату позивачем на рахунок АБ «Сергія Жечева»  3200,00 грн. за надання правової допомоги згідно з рахунком №14 від 28.01.2020, акт №13 від 28.01.2020, справа №922/3480/19;
6) ордер серії ЗП №101071 від 07.05.2019 на надання адвокатом Жечевим Сергієм Олександровичем адвокатської допомоги позивачу на підставі договору від 07.05.2019.
Колегія суддів, розглянувши дану  заяву позивача та дослідивши додані до неї документи, дійшла висновку, що витрати позивача на правничу допомогу  підтверджені належними та  допустимими доказами, дані витрати відповідають вимогам співмірності в розумінні статті 126 ГПК України, і оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням  положень статей 126, 129 ГПК України, витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 3200,00 грн. покладаються на відповідача.
Також, оскільки  апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, враховуючи вимоги пункту 2 частини 1  статті 129 ГПК України, здійснені  ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 123, 126, 129, статтею 269, пунктом 2  статті 275, пунктами 1, 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод"  залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду Харківської області від 18.12.2019 у справі №922/3480/19   залишити без змін. 
Стягнути з Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", (63501, Харківська область, м. Чугуїв, мікрорайон Авіатор, код ЄДРПОУ 08305644) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА" (69002, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4 А, а/с 5012, код ЄДРПОУ 24510970, ІПН 245109708265, п/р НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 313399) 3200,00 грн. витрат на професійну правову допомогу.
Доручити  господарського суду Харківської області видати відповідний наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

                    Повний текст постанови складено   27.02.2020 

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль