ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 750/2034/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу адвоката Чумака Артема Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради  про визнання протиправними та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії

                                                      В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування п.15 рішення Чернігівської міської ради від 21.08.2018 №33/VII-22 в частині відмови в наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,01га, для будівництва індивідуального гаражу та про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,01га, для будівництва індивідуального гаражу.
          Позовні вимоги обґрунтовано тим, що приймаючі спірне рішення відповідач проігнорував судові рішення суду на виконання яких, на думку позивача, відповідач мав би прийняти рішення про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_1.  
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у задоволені позову відмовлено.
Приймаючі рішення у справі суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка яку позивач бажає отримати у власність знаходиться в зоні, якою не передбачено використання земель за цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаража.
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.  
Доводи апеляційної скарги  аналогічні доводам позовної заяви. Зокрема, позивач наполягає, на тому, що  спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибудинкової території багатоповерхового житлового будинку, на вільній земельній ділянці,  в зоні Ж-1 «індивідуальна житлова забудова», яка на Генеральному плані міста Чернігова позначена жовтим кольором.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що спірне рішення прийнято з дотриманням порядку та на підставі ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. 
Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, задоволенню не підлягає з огляду на таке.  
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач 24.11.2016 звернувся до управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу площею 0,0100га, біля будинку за адресою АДРЕСА_1 та надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки (а.с.18).
До вказаної заяви позивач долучив документи: копію паспорта, довідку про ідентифікаційний код, копію довідки, що підтверджує безпосередню участь в антитерористичній операції, копія посвідчення учасника бойових дій.  
Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради листом від 12.12.2016 проінформувало позивача про порядок вирішення питання щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу, зокрема про необхідність подачі до Чернігівської міської ради необхідного пакета документів (а.с.19).
24.03.2017 Чернігівською міською радою було прийнято рішення №18/VII-12 (п.8), яким позивачу було відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 0.0100 га для будівництва індивідуального гаража через те, що був врахований негативний висновок управління архітектури та містобудування міської ради від 07.02.2017р. № 01-18/209 (а.с.25).
Постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.08.2017 у справі №750/5058/17 за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради визнано протиправним і скасовано п.8 рішення Чернігівської міської ради від 24.03.2017 №18/VII-12 про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,0100 га, для будівництва індивідуального гаража та зобов`язано Чернігівську міську раду протягом місяця від дня набрання постанови законної сили повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ухвалити обґрунтоване рішення (а.с.28).
Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 01.09.2017.
26.10.2017 Чернігівською міської радою на виконання постанови Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.08.2017 у справі № 750/5058/17, на пленарному засіданні повторно була розглянуто заяву позивача від 24.11.2016 за результатами якої радою було прийнято рішення № 24/УІІ-20 (п.9), яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою (а.с.31).
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.01.2018 у справі №750/13525/17 за позов ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2018, визнано протиправним і скасовано п.9 рішення Чернігівської міської ради від 26.10.2017  №24/VII-20 (а.с.32, 35). 
За висновками Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.01.2018 у справі №750/13525/17, спірний пункт рішення не відповідає положенням  Земельного кодексу України, оскільки рішення про відмову у задоволенні клопотання було прийнято без його мотивування та без зазначення підстав для такої відмови, а зазначена частина правової норми матеріального права не дає можливості встановити дійсну причину відмови. Тобто, п.9 рішення Чернігівської міської ради від 26.10.2017 №24/VII-20 визнано протиправним і скасовано саме на цій підставі.
21.08.2018 Чернігівською міською радою на пленарному засідання на виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.01.2018 у справі №750/13525/17, повторно була розглянута заява позивача  від 24.11.2016 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Рішенням Чернігівської міської ради від 21.08.2018 №33/ VII-22, пункт 15, вирішено, керуючись ч.7  ст.118 Земельного кодексу України  та ураховуючи інформацію надану в листах управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, що згідно з планом зонування Тимчасовго порядку використання території м.Чернігова (містобудівної документації, у відповідності до п.9 ч.І. ст.1  та ст.18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"), ділянка знаходиться в зоні Ж-2 "Житлова зона багатоквартирної забудови", ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,0100га, для будівництва індивідуальних гаражів, оскільки цільове призначення не відповідає містобудівній документації.
Вищевказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.
          Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на день прийняття спірних рішення, надалі - Закон № 280/97) визначає систему та гарантії місцевого самоврядування  в  Україні, засади    організації   та   діяльності,   правового   статусу   і відповідальності   органів    та    посадових    осіб    місцевого самоврядування. 
          Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97 до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення,  відповідно  до закону, питань регулювання земельних відносин шляхом їх розгляду на  пленарних  засіданнях міської ради. 
          Частиною 1 статтею 2 Земельного кодексу України (в редакції на день спірних рішень, надалі - ЗК) визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. 
          Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (частина 2 статті 2 ЗК).
          Статтею 12 ЗК визначені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, зокрема до повноважень  міських  рад  у галузі земельних відносин на міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача  земельних  ділянок комунальної   власності   у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання   земельних   ділянок  у  користування  із  земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.   
          Стаття 19 ЗК визначає категорії земель.Землі  України   за   основним   цільовим   призначенням поділяються на такі категорії: 
    а) землі сільськогосподарського призначення; 
    б) землі житлової та громадської забудови; 
    в) землі  природно-заповідного  та  іншого  природоохоронного призначення; 
    г) землі оздоровчого призначення; 
    ґ) землі рекреаційного призначення; 
    д) землі історико-культурного призначення; 
    е) землі лісогосподарського призначення; 
    є) землі водного фонду; 
    ж) землі   промисловості,  транспорту,  зв`язку,  енергетики, оборони та іншого призначення.
          Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010 землі житлової та громадської забудови поділяються на:
землі житлової забудови  (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше); землі, які використовуються для розміщення гаражного будівництва), тощо і землі громадської забудови  (землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об`єктів загального користування).
При цьому згідно з п."б" ч.1  ст.19 ЗК України  землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема, землі житлової та громадської забудови. Відповідно до  ст.38 ЗК України  до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст.39 ЗК України). Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом (ст.40 ЗК України).
Частинами 1 та 3  ст.116 ЗК України  встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 6  ст.118 ЗК України  передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу.
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно, в силу імперативного обов`язку, встановленого ч.7  ст.118 ЗК України  - відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу  розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому  законом  порядку.
          Закон України «Про основи містобудування» (надалі - Закон № 2780) визначає  правові,  економічні,   соціальні та організаційні  засади  містобудівної  діяльності  в  Україні  і спрямований  на  формування  повноцінного  життєвого   середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного  оточення, раціонального  природокористування  та    збереження    культурної спадщини. 
          Відповідно до статті 1 Закону № 2780 містобудування  (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність  державних  органів,  органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню  та  підтриманню  повноцінного життєвого середовища, яка включає  прогнозування  розвитку  населених  пунктів  і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво  об`єктів  містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію   історичних   населених   пунктів   при  збереженні традиційного  характеру  середовища,  реставрацію  та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.
          Частиною 1 статті 12 Закону № 2780 встановлена компетенція сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у сфері містобудування, зокрема до компетенції  міських  рад  у  сфері містобудування  на  відповідній  території  належить  затвердження відповідно до законодавства місцевих програм,  генеральних  планів відповідних  населених пунктів,  планів зонування територій,  а за відсутності затверджених в установленому  законом  порядку  планів зонування території - детальних планів територій. 
          Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI (надалі -  Закон №3038  в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначені правові та організаційні основи містобудівної діяльності, забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
          Частиною 1 статті 1 Закону № 3038 визначені поняття:
генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;
детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.
          Згідно частини 1 стаття 17 Закону № 3038 генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.
          Частинами 1 та 2 статті 18 Закону № 3038 передбачено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
          План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.
          План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
          Детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції (частина 1 статті 19 Закону № 3038).
          Системний аналіз наведених норм дає можливість стверджувати, що до виключної компетенції відповідача відноситься вирішення питань регулювання земельних відносин шляхом їх розгляду на  пленарних  засіданнях міської ради, проте з дотримання вимог законодавства у сфері містобудування. Зокрема, земельне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не підлягає розширеному тлумаченню, при цьому зобов`язує орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.
Матеріалами справи підтверджено, що Генеральний план міста Чернігова був розроблений у 1999-2002 роках та затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003. 
Рішенням Чернігівської міської ради від 28.12.2011 затверджений Тимчасовий порядок використання території м.Чернігова, основною складовою якого є план зонування території міста (долучено судом до матеріалів справи).
          В матеріалах справи у наявності заява позивача від 24.11.2016 про передачу йому у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу та додаток до цієї заяви - викопіювання плану міста, на якому позивач самостійно визначив земельну ділянку, яку бажає отримати у власність (а.с.81). 
Згідно листа управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 07.02.2017 №01-18/209, земельна ділянка, яку ОСОБА_1 визначив як бажану для будівництва індивідуального гаражу, знаходиться в зоні Ж-2 "Житлова зона багатоквартирної забудови", тобто використання земель за цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаража не передбачено (а.с.84).
          Таким чином, враховуючі лист управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 07.02.2017 №01-18/209, та викопіювання з Генерального плану міста,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, оскільки земельна ділянка, яку позивач визначив як бажану для будівництва, за цільовим призначенням не відноситься до земельних ділянок для будівництва індивідуального гаражу, що підтверджено належним та допустимим доказом.
          Апелянт вказане не спростував. Надані позивачем графічні матеріали з мережі Інтернет (а.с.43-51) не є належними та допустимими доказами у розумінні норм КАС України.
Відповідач, приймаючи спірне рішення, врахував інформацію управління архітектури та містобудування, яка ґрунтується на містобудівній документації, Генеральному плані м.Чернігова та Тимчасовому порядку використання території м.Чернігова. 
Отже, спірне рішення прийнято з дотримання законодавства, відмова у наданні позивачу  дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу є законодавчо обґрунтованою, оскільки ч.7  ст.118 Земельного кодексу України  передбачено підстави відмови у наданні дозволу, а саме невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Крім того, судові рішення, на які посилався позивач у позові, стосуються спору щодо правильності розгляду та прийняття відповідачем рішень з приводу розгляду заяви позивача від 24.11.2016.  
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення.   
              З огляду на вказане, колегія суддів не приймає до уваги усі доводи апелянта, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої  статті 2 КАС  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог  ст. 242 КАС України.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до  ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.
Повний текст виготовлено 17.02.2020 року. 
Керуючись ст.ст.  139,  242-244,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд

                                        П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу адвоката Чумака Артема Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 р. - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради  про визнання протиправними та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.            
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова

                                                                                                    Л.В. Губська  

                                                                                                             О.В. Епель