Окрема думка суддів Великої Палати Верховного Суду
Антонюк Н. О., Князєва В. С., Рогач Л. І.
Справа № 9901/572/18
Провадження № 11-932заі18
3 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду частково задовольнила апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувала рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 липня 2018 року та ухвалила нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнила частково - визнала протиправним та скасувала рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) від 17 квітня 2018 року № 353/ко-18 щодо визнання судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді. У задоволенні решти позовних вимог відмовила.
Не погоджуємося з таким рішенням більшості суддів в частині скасування рішення ВККС від 17 квітня 2018 року № 353/ко-18 щодо визнання ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді судді, виходячи з таких міркувань.
Мотиви, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду
Скасовуючи за результатами апеляційного перегляду цієї справи оскаржуване рішення ВККС, Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованими доводи позивача з приводу того, що кваліфікаційне оцінювання щодо нього провів склад членів ВККС, який не мав права його проводити, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 88 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів» є підставою для скасування рішення Комісії, ухваленого за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання.
Такий висновок зроблено в контексті обставин, які, на думку позивача та більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, свідчать про упередженість членів ВККС у відношенні ОСОБА_1 під час проведення з ним співбесіди.
Встановлені у справі обставини
Із оскаржуваного рішення ВККС вбачається, що ОСОБА_1 склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 78,75 балів. За результатами практичного завдання ОСОБА_1 . набрав 81 бал. Загальна сума балів за результатами першого етапу («Іспит») становила 159,75 бали.
Рішенням ВККС від 16 березня 2018 року №5/зп-18 суддю ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання. 17 квітня 2018 року було проведено співбесіду із позивачем, під час якого обговорено питання щодо показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли в результаті дослідження досьє кандидата.
Громадська рада доброчесності (далі - ГРД) подала до Комісії висновок про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики. Але оскільки цей висновок не підписаний всіма членами ГРД, які брали участь в його ухваленні, то на підставі пункту 4.10 розділу IV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (далі - Регламент) він не був прийнятий Комісією до розгляду.
За критерієм компетентності (професійної та соціальної) позивач набрав 394,75 бали, за критерієм професійної етики - 121 бал, за критерієм доброчесності - 140 балів.
За результатами кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 набрав 655,75 бали, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв. Із цих підстав суддю Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді.
В основу наведених позивачем мотивів щодо незаконності цього рішення Комісії покладено те, що кваліфікаційне оцінювання стосовно нього було проведено складом членів ВККС, який не мав повноважень його проводити з огляду на їх упереджене ставлення до ОСОБА_1 .
Це дістало вияв, по-перше, у тому, що, як з`ясував позивач з відеозапису співбесіди, після його запрошення до зали, однак до того, як він увійшов, хтось із членів Комісії у ході спілкування з іншими її членами назвав прізвище позивача, а надалі хтось сказав слово «…розстріляти…», що, на переконання позивача, стосувалося саме нього. Позивач вважає, що це є свідченням упередженості зі сторони членів ВВКС щодо нього, спірне рішення було прийнято до початку співбесіди, а сама співбесіда була простою формальністю. По-друге, доказом небезсторонності ВККС є те, що вона досліджувала відомості щодо позивача, викладені у висновку ГРД, який не підписано всіма членами ГРД, що виключає можливість прийняття його до розгляду, і, по-третє, про упередженість ВККС також свідчать недостовірні дані, внесені відповідачем до суддівського досьє позивача, зокрема, відомості стосовного місця проживання та роду занять його батька.
Крім того, позивач послався на те, що спірне рішення не містить мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Підстави та мотиви для висловлення окремої думки
Вважаємо, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , надав вичерпну та обґрунтовану правову оцінку всім доводам, які наводились сторонами під час розгляду справи.
В першу чергу слід акцентувати увагу на тому, що повноваження ВККС стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та її виключною компетенцією. Тому жоден інший суб`єкт чи орган не може втручатись у здійснення, зокрема, компетенції ВККС щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів. Позиція та практика Великої Палати Верховного Суду у цій частині є сталою та послідовною. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що установлена легітимна мета дій Комісії щодо з`ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. 
Тому, набравши 655,75 балів, (тобто менше 67 % від суми максимально можливих балів), ОСОБА_1 , на нашу думку, був правомірно визнаним ВККС таким, що не відповідає займаній посаді судді, з урахуванням вимог пункту 11 розділу V Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення).
Також, вважаємо необґрунтованими наведені позивачем доводи з приводу того, що кваліфікаційне оцінювання стосовно нього було проведено складом членів ВККС, який не мав повноважень його проводити з огляду на їх упереджене ставлення до нього.
Відповідно до підпункту 4.9.1 пункту 4.9 Регламенту головуючий на засіданні Комісії перед початком розгляду кожного питання оголошує учасникам засідання склад присутніх на засіданні членів Комісії або з`ясовує їх думку про необхідність такого оголошення, роз`яснює учасникам засідання їх права та обов`язки, з`ясовує питання щодо відводів (самовідводів), називає доповідача з кожного питання порядку денного засідання та надає йому слово.
Так, з наявного у матеріалах справи відеозапису співбесіди ВККС з ОСОБА_1 убачається, що в проміжок часу після завершення співбесіди з попереднім її учасником та до початку співбесіди з ОСОБА_1 члени Комісії пошепки спілкувалися між собою. Зміст їхньої бесіди і те, чого вона конкретно стосувалася, на відеозаписі почути не можливо. У певні моменти можна розібрати прізвище заявника, а згодом серед інших слів - почути окремі слова, у тому числі слово «розстріляти». Тобто, тему спілкування членів ВККС і цілісний контекст, в якому були сказані певні фрази, встановити у цій справі не можна. 
Позивач наполягає на тому, що мова стосувалася саме його, тому це однозначно свідчить про упереджене ставлення до нього членів Комісії, а також про те, що рішення було ухвалене до проведення співбесіди з ним, а сама співбесіда мала суто формальний характер.
Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду погодилися із цими доводами позивача, однак ми вважаємо, що їх не можна визнати обґрунтованими, оскільки за своєю суттю і характером є нічим не підтвердженими припущеннями. 
Надаючи оцінку зазначеним твердженням позивача, суд першої інстанції правильно зазначив, що не встановлено факту того, що висловлена фраза «…розстріляти…» мала безпосереднє відношення до особи позивача. Як убачається зі змісту підпункту 4.9.1 Регламенту розгляд питань на засіданні ВККС починається з оголошення складу присутніх членів Комісії, роз`яснення учасникам засідання їх прав та обов`язків, з`ясування питання щодо відводів (самовідводів), отже розмова між членами ВККС відбувалася до початку проведення співбесіди із позивачем за його відсутності, була приватною та не може розцінюватись як беззаперечний доказ упередженості членів колегії ВККС.
Із цього приводу вважаємо за потрібне зауважити, що зміст розмов між членами ВККС не встановлено, при цьому Комісія діяла у складі чотирьох її членів, тобто могло бути одночасно кілька різних тем спілкування між різними членами Комісії. Із запису не можливо зрозуміти, які члени Комісії між собою спілкувалися і що саме обговорювали.В цьому контексті суд правильно підкреслив, що спілкування відбувалося після завершення співбесіди з попереднім учасником і до початку співбесіди з позивачем, тобто теми розмов могли мати суто приватний характер і взагалі не стосуватися діяльності ВККС, зокрема позивача і співбесіди з ним.
Крім того, у справі не встановлено існування змістовного зв`язку між окремо чутними на відеозаписі прізвищем позивача, якого на той момент вже запросили до зали, та словом «…розстріляти…».
До того ж, під час самої співбесіди та попередніх етапів кваліфікаційного оцінювання у позивача не виникало сумнівів в неупередженості членів Комісії, відводів жодному з них заявлено не було, переконливих обґрунтувань з приводу того, чому він сприйняв на власний рахунок вирване з контексту слово «…розстріляти…» позивач не навів.
Таким чином, твердження позивача про те, що указане слово стосувалося саме його і характеризує відношення членів Комісії саме до нього, є лише припущенням, яке жодним чином не підтверджене та необґрунтоване.
Водночас констатація судом такого серйозного порушення як ухвалення Комісією упередженого рішення, не може ґрунтуватися виключно на висловлених позивачем припущеннях без встановлення дійсного змісту розмов між членами Комісії.
За цих обставин вважаємо, що підстави для висновку, що сумнів позивача у неупередженості колегії ВККС були об`єктивно обґрунтованими, відсутні.
Доводи позивача з приводу того, що ВККС досліджувала відомості щодо позивача, викладені у висновку ГРД, який не підписано всіма членами ГРД, що виключає можливість прийняття його до розгляду, також не заслуговують на увагу, оскільки як убачається зі спірного рішення висновки ГРД не були взяті до уваги ВККС в силу норм пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
Стосовно посилань позивача на те, що Комісія внесла до його суддівського досьє недостовірні відомості, зокрема, стосовного місця проживання та роду занять його батька, вважаємо, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано відхилив ці доводи, оскільки ВККС використала інформацію, надану Національним антикорупційним бюро України листом від 17 січня 2018 року за № 03/1-178/2268. 
Крім цього, пунктом 4.30 розділу IV Порядку формування і ведення суддівського досьє, затвердженого рішенням ВККС від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16 передбачено право на ініціювання питання щодо спростування інформації, що міститься у суддівському досьє, внесення змін, доповнень та уточнень до неї. Позивач таким правом після ознайомлення із матеріалами свого досьє не скористався.
За наведених обставин, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду не мала правових підстав констатувати допущення Комісією такого серйозного порушення, як упереджене, небезстороннє ухвалення рішення щодо позивача. 
Відповідно до частин першої та другої статті 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» член ВККС не має права брати участь у розгляді питання та ухваленні рішення і підлягає відводу (самовідводу), якщо наявні дані про конфлікт інтересів або обставини, що викликають сумнів у його безсторонності. За наявності таких обставин член ВККС повинен заявити самовідвід. Із тих самих підстав відвід члену Комісії можуть заявити особи, щодо яких або за поданням яких розглядається питання.
Відвід має бути вмотивованим і поданим до початку розгляду питання у формі письмової заяви. Головуючий на засіданні зобов`язаний ознайомити із заявою про відвід члена Комісії, якому заявлено відвід.
У статті 1 Закону України від «Про запобігання корупції» наведено визначення конфлікту інтересів, який проявляється у потенційному та реальному конфлікті інтересів.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 не скористався гарантованим статтею 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статтею 35 Закону України «Про запобігання корупції» правом заявити відвід членам Комісії або подати заяву про конфлікт інтересів до початку проведення засідання ВККС, за результатами якого було прийнято оскаржуване рішення.
Підсумовуючи наведене, з огляду на відсутність об`єктивних та достатніх доказів щодо існування обставин, що викликають сумнів у безсторонності членів ВККС, вважаємо безпідставними та необґрунтованими твердження ОСОБА_1 про те, що склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити.
Таким чином вважаємо, що рішення суду першої інстанції мотивоване належним чином, всі аргументи учасників справи проаналізовані і на них надано вичерпну відповідь. Тому Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 повинна була залишити рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 9901/572/18 без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судді Великої Палати Верховного Суду                            Н. О. Антонюк
                                                                                              В. С. Князєв
                                                                                              Л. І. Рогач