П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 р. Категорія 102090000	м.Одеса	Справа № 420/7027/19	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
час і місце ухвалення: не зазначено, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Арцизької міської ради, третя особа: служба у справах дітей Арцизької районної державної адміністрації про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Арцизької міської ради, третя особа: служба у справах дітей Арцизької районної державної адміністрації про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи його тим, що відсутність письмової згоди батька дитини не повинно бути перешкодою для здійснення реєстрації місця її проживання за адресою матері.
          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Арцизької міської ради, третя особа: служба у справах дітей Арцизької районної державної адміністрації про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції послався на Постанову Верховного суду, у якій йдеться про спір між батьками дитини.
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2010 року першим Суворовським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між мною, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
28 листопада 2017 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/14712/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Від цього шлюбу є син - ОСОБА_3 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_3 .
15 жовтня 2019 року позивач звернулась з заявою до Арцизької міської ради про реєстрацію  місця проживання малолітньої дитини.
16 жовтня 2019 року за вих. № 1200 Арцизькою міською радою у реєстрації місця проживання малолітньої дитини було відмовлено. 
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач у порядку, встановленому Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими  постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207  не отримала у батька малолітньої дитини, яку позивач хоче прописати за власним місцем реєстрації, письмової згоди щодо такої реєстрації, у зв`язку з чим відповідачем було відмовлено у реєстрації місця проживання їх малолітнього сина.
          Згідно з ч.1  ст.2 Кодексу адміністративного судочинства  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 4 КАС України  в частині 1 пункту 1 дає визначення терміну «адміністративна справа», а саме, що це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
В свою чергу пунктом 2 частини 1 цієї ж статті визначено, що публічно-правовий спір  це спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1  ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до п.1 ч.1  ст.19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу  участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.
Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1  ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України  (далі -  ЦПК України) передбачено, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У постанові Верховного суду України від 14.12.2016 року у справі №6-2554цс16 суд вказав, що аналіз  статті 15 ЦПК України  та  статті 17 КАС України  (в редакціях, які діяли до 15.12.2017 року) дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію  визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.
Відповідно до ч. 4  ст. 29 Цивільного кодексу України  (далі -  ЦК України), місцем проживання  фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає,  опікуна  або місцезнаходження навчального закладу чи  закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з ч. 1  ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
У відповідності до ч. 1  ст. 160 Сімейного кодексу України  (далі -  СК України), місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Частиною 1  ст. 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
          З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не може зареєструвати свого малолітнього сина ОСОБА_3 з підстав того, що не отримала у батька малолітньої дитини письмову згоду щодо такої реєстрації.
При цьому позивач не просить визнати протиправним рішення про таку відмову Арцизької міської ради, не посилається на її неправомірність.
Тобто, між сторонами виник спір, щодо захисту прав та інтересів малолітньої дитини.
Вимоги позивача до Арцизької міської ради є похідними та залежать від вирішення вказаного спору.
Таким чином, спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства України.
Згідно зі  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року по справі № 420/7027/19, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.