ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 747/540/19
Головуючий у першій інстанції - Тіщенко Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/178/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бечка Є.М.,
суддів - Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення - 08 листопада 2019 року смт.Талалаївка,

                                      В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 125930 грн 44 коп. за договором №б/н від 23 грудня 2013 року, яка складається з 10617 грн 85 коп. - заборгованості за кредитом, 115312 грн. 59 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом з 22 грудня 2013 року по 31 січня 2018 року та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі % (розмір відсотків у позовній заяві не зазначений) на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Зміна кредитного ліміту визначена п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а підписання договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які розміщені на сайті банку, крім того, Умовами та Правилами визначена можливість банку самостійно змінювати тарифи. 
У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 27 травня 2019 року становить 385064 грн 23 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 10617 грн 85 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом - 369562 грн 38 коп. та заборгованості за пенею та комісією - 4884 грн. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому банк просить стягнути з відповідача 125930 грн 44 коп. 

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2019 року задоволено частково позов АТ КБ «ПриватБанк», стягнуто з ОСОБА_1 10617 грн 85 коп. заборгованості по кредитному договору та 163 грн судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає тільки заборгованість за кредитом, яка була фактично отримана та використана позичальником та яку він в добровільному порядку не повернув і яка зазначена позивачем в розрахунку заборгованості, та не оспорена відповідачем.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник АТ КБ «ПриватБанк» у строки, визначені ЦПК України, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачем не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору, укладеного між сторонами, недійсним або нікчемним, тому звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни та призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами. 
Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що підписуючи анкету-заяву відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. 
Представник банку звертає увагу, що рішення суду першої інстанції щодо неознайомлення відповідача за Тарифами, Умовами та правилами ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч.6 ст.81 ЦПК України та при вирішення даного спору суд мав виходити із положень ст.ст.634, 1054 ЦК України. Та вказує, що відповідно до висновків ВС, викладених у постанові від 28 березня 2019 року №428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин.
Сторона позивача звертає увагу на безпідставність посилань місцевого суду у оскаржуваному рішенні на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/18, оскільки в даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався.
На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши порушення норм цивільного права, адже встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав відмовляти у стягненні відсотків. Зазначає, що законом визначено оплатність кредитних коштів, зокрема сплатою відсотків (ст.1054 ЦК України), надання безпроцентних кредитних коштів забороняється (ст.49 Закону України «По банки і банківську діяльність), а у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ (ст.1048 ЦК України).

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Таким вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.

Судом встановлено, що 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правилам надання банківських послуг (а.с.8). 
У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодився із тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. 
Вбачається, що з даної Анкети-заяви неможливо зробити висновок про суму кредиту, яка була отримана відповідачем, оскільки вона не зазначена, відсутня відмітка про те, що ОСОБА_1 отримав пам`ятку клієнта, в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування та ознайомився з їх змістом під підпис, а також відсутня відмітка яку саме картку він просив видати.
Згідно розрахунок заборгованості за кредитним договором від 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 станом на 27 травня 2019 року розмір заборгованості становить 125930 грн 44 коп., яка складається з 10617 грн 85 коп. - заборгованості за кредитом, 115312 грн 59 коп. - заборгованості за процентами з 23 грудня 2013 року по 31 січня 2018 року (а.с.5-7). 
Згідно Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» в ПриватБанку наявні карти: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а.с.9). Всі карти містять різні умови кредитування, розмір відсотків, пені тощо. Однак, яка саме з цих, або інших карт була надана ОСОБА_1 визначити неможливо.
Також матеріали справи містять Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.10-33).
Проте інших доказів на підтвердження  кредитних договірних зобов`язань між сторонами суду першої інстанції надано не було. 
Банком до апеляційного суду подано виписку за період з 01 січня 1999 року по 11 листопада 2019 року по основній карті НОМЕР_1 .
Мотивуючи свої позовні вимоги представник ПриватБанку зазначив, що відповідач отримав кредит у розмірі 3500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Такий кредитний ліміт зазначено і у виписці по карті.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує зазначене судове рішення лише в частині відмовлених позовних вимог, тому з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог, тобто в даній справі в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10617 грн 85 коп.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів з огляду на наступне. 

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
У Анкеті-заяві позичальника від 23 грудня 2013 року відсоткова ставка не зазначена. Вбачається, що на час підписання Анкети-заяви банк оформляв на ім`я клієнтів платіжну карту «Універсальна», Пенсійні картки, Картки Gold, Зарплатний пакет, Ідентифікація з паспортом та послуги накопичення «Копилка».
Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить декілька умов надання послуг банком, зокрема можуть оформлятись карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» з різними умовами кредитування, однак, встановити яку саме картку було видано відповідачу, її номер, термін дії, умови кредитування встановити неможливо за відсутністю будь-яких доказів.
Крім того, протягом спірного періоду позивач неправомірно, в односторонньому порядку, неодноразово змінював процентну ставку, що підтверджується розрахунком (а.с.5-7), всупереч вимогам ст.10561 ЦК України, отже позовні вимоги в оскаржуваній частині не підлягають задоволенню. 

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві відмітки про отримання пам`ятки клієнта, відсутність домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками, при цьому навіть у позовній заяві не вказав на які саме відсотки погодився відповідач.
Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору, укладеного між сторонами, недійсним або нікчемним, тому звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни та призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції не виходив з недійсності договору при частковому задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, що підписуючи анкету-заяву відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту на підставі наданих позивачем доказів не зміг визначити умови договору про розмір відсотків, на які погодився відповідач, підписуючи Анкету-заяву, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.
Доводи АТ КБ «ПриватБанк», що рішення суду першої інстанції щодо неознайомлення відповідача з Тарифами, Умовами та правилами ґрунтується на припущеннях, також не можуть бути підставою скасування рішення в частині відмовлених позовних вимог, оскільки суд виходив з недоведеності позивачем відсоткової ставки та відсутності зазначення в анкеті-заяві яку саме картку виявив бажання оформити відповідач.
Також є безпідставним посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 березня 2019 року №428/2873/17, де зазначено, що саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин, оскільки суд не виходив з неукладеності кредитного договору. 
Доводи позивача щодо безпідставності посилань місцевого суду у оскаржуваному рішенні на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/18, оскільки в даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався апеляційний суд також не приймає до уваги з вищезазначених підстав. 
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, адже встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав відмовляти у стягненні відсотків, також відхиляються апеляційним судом. Суд вкотре зазначає, що позивачем не доведено розміру відсоткової ставки, узгодженої сторонами, за користування кредитом. Більш того, навіть позовна заява не містить даних про відсотки.
Аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають, правильності висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи. 
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Постановляючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку в цій частині.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

                                      П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                           Судді: