ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 738/1791/19                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2020 року                                                                           м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                         Ключковича В.Ю.,
суддів          Парінова А.Б.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року (суддя Скалозуб Ю.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 на дії оперуповноваженого оперативного відділу державної установи "Менська виправна колонія №91" лейтенанта внутрішньої служби Гузенка Олександра Петровича, - 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Менського районного суду Чернігівської області зі скаргою на дії оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи ''Менська виправна колонія № 91'' лейтенанта внутрішньої служби Гузенка Олександра Петровича, в якій просить суд притягнути до передбаченої законом відповідальності оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи ''Менська виправна колонія № 91'' лейтенанта внутрішньої служби Гузенка О.П. за службове підроблення матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та зловживання своїм службовим становищем у своїх корисних цілях, а також за образу честі та людської гідності.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2019 року справу передано на розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у відкритті провадження відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року та постановити нову ухвалу з направленням справи за її підсудністю.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що він просив у скарзі, поданій до Менського районного суду Чернігівської області притягнути до передбаченої законом відповідальності оперуповноваженого Гузенка О.П. , який своїми протиправними діями підробив та склав висновок про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, при цьому він не просив притягнути саме до кримінальної відповідальності, при цьому в діях Гузенка О.П. як посадової особи мало місце адміністративне правопорушення, а тому така скарга повинна розглядатися в адміністративному суді.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 12.09.2019 оперуповноваженим оперативного відділу державної установи «Менська виправна колонія (№91)» лейтенантом внутрішньої служби Гузенком О.П. складено висновок по факту конфліктної ситуації між засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в медичній частині установи, який затверджено начальником Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» полковником внутрішньої служби Т.Г. Голуб, відповідно до якого оперуповноважений оперативного відділу державної установи «Менська виправна колонія (№91)» лейтенантом внутрішньої служби Гузенок О.П. вважав би:
1) перевірку по факту звернення засудженого ОСОБА_3 , з заявою про застосування фізичної сили з боку засудженого ОСОБА_1 , приниження його честі та гідності, створення конфліктної ситуації вищевказаним засудженим по відношенню до нього, - вважати закінченою;
2) за створення конфліктної ситуації притягнути засудженого ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи;
3) начальникам відділень СПВР з метою попередження та запобігання виникнення конфліктних ситуацій серед засуджених додатково провести із засудженими профілактично-виховні бесіди, роз`яснити порядок та умови відбування покарання, а також правила поведінки;
4) копії матеріалів перевірки зберігати в оперативному відділі установи;
5) необхідні матеріали передати до ГКВСР для долучення до особової справи засудженого ОСОБА_1 .
Вважаючи, що оперуповноважений Гузенок О.П. скоїв службовий злочин, а саме: службове підроблення матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зловживання своїм службовим становищем у корисних цілях, маючи упереджене ставлення до ОСОБА_1 , в присутності іншого засудженого принижував його честь і гідність, чим підбурював до дискримінації особистості, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до суду.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога скаржника притягнути до відповідальності оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи ''Менська виправна колонія № 91'' лейтенанта внутрішньої служби Гузенка О.П. за службове підроблення матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та зловживання своїм службовим становищем у своїх корисних цілях є за своєю суттю заявою про вчинення злочинів, передбачених ст. 364 та 366 Кримінального кодексу України, яка має наслідок початок досудового розслідування за вчинення дій, які мають ознаки складу злочину.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, з огляду на наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.
Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.
Європейський суд з прав людини (далі - Суд), практика якого є своєрідним механізмом, що дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права(пункт 44 рішення Суду у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини»).
Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права -  вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними,  а визначаються Конституцією та законами України. Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.
Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України
1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
2) публічно-правовий спір - спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
7) суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначається, що для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, розуміють будь-які владні повноваження у рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не відносяться до законодавчих повноважень та повноважень здійснювати правосуддя.
Відповідно до п. 13-1 ч. 1 ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.
Згідно ч. 9 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
Права і обов`язки засуджених визначені ст. ст. 8, 9 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кримінально-виконавчого кодексу України невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.
Права і обов`язки засуджених до позбавлення волі визначені ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені Наказом Міністерства юстиції України 29 грудня 2014 року № 2186/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 30 грудня 2014 року за № 1656/26433, регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.
Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.
Відповідно до вимог пп. 2 п. ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 131-1 Кримінально-виконавчого кодексу України дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.
За невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися заходи стягнення, передбачені ст. 132 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Відповідно до ч. 13 ст. 134 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, яка наклала стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м`яким стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, коли посадова особа, яка наклала стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею при відсутності порушення з боку засудженого.
Згідно ч. 6 ст. 135 Кримінально-виконавчого кодексу України рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.
Засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що позивач - ОСОБА_1 не оскаржує постанову начальника Державної установи «Менська виправна колонія №91» про накладення дисциплінарного стягнення, не містять такої постанови і матеріали справи.
При цьому, висновок по факту конфліктної ситуації від 12.09.2019, складений оперуповноваженим оперативного відділу державної установи "Менська виправна колонія №91" лейтенантом внутрішньої служби Гузенком О.П. не є рішенням адміністрації установи виконання покарань, висновком лише рекомендовано притягнути засудженого ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, при цьому, позивач і не просить суд визнати протиправним такий висновок та скасувати його.
У свою чергу, стаття 245 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду при вирішенні справи, зокрема, частина 2 названої статті передбачає, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;
7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;
8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;
9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;
10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;
11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;
12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;
13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Зазначені вище норми Кодексу адміністративного судочинства України не передбачають можливості адміністративного суду прийняти рішення про притягнення до відповідальності за службове підроблення та зловживання службовим становищем, як того просить позивач у скарзі на дії оперуповноваженого оперативного відділу державної установи "Менська виправна колонія №91" лейтенанта внутрішньої служби Гузенка О.П.
Відповідно до положень ст. 1-3, 7 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина 1 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачає, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.
Відповідно до ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Так, колегія суддів зазначає, що вимога скаржника притягнути до передбаченої відповідальності оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи ''Менська виправна колонія № 91'' лейтенанта внутрішньої служби Гузенка О.П. за службове підроблення матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та зловживання своїм службовим становищем у своїх корисних цілях є за своєю суттю заявою про вчинення злочинів, передбачених ст. 364 та 366 Кримінального кодексу України, яка має наслідок початок досудового розслідування за вчинення дій, які мають ознаки складу злочину.
Враховуючи викладене, вимоги скаржника щодо притягнення до відповідальності за службове підроблення та зловживання службовим становищем не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства України.
Щодо образи честі та людської гідності, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто вказана вимога підлягає розгляду за нормами цивільного судочинства.
Частина 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи зазначене, оскільки скаргу засудженого ОСОБА_1 не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив у відкритті провадження.
Щодо доводів апелянта про те, що ухвала Менського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2019 року, якою справу передано на розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду та ухвала Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року, якою відмовлено у відкритті провадження, суперечать одна одній, колегія суддів зазначає, що такі не є суперечливими, оскільки провадження Менський районний суд Чернігівської області не відкривав, а лише передав справу за підсудністю, як це передбачено положеннями КАС України, для вирішення питання про відкриття провадження управі повноважним судом.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року судом апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводів, які б  спростували висновки суду першої інстанції позивачем в апеляційній скарзі не наведено, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         А.Б. Парінов

                                                                                                          О.О. Беспалов