Дата документу 11.02.2020 Справа № 333/5544/13-ц
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/5544/13-ц 
Провадження №22-ц/807/598/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Михайлова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2019 року у справі за заявою представника за довіреністю Трібусяна О.В., відповідач у виконавчому провадженні – ОСОБА_1 , позивач у виконавчому провадженні – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,- 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Заява обґрунтована тим, що відповідно до інформації наданій Комунарським ВДВС міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 333/5544/13, виданий 05.11.2013 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суми боргу у розмірі 33 701, 13 грн. Виконавчий лист неодноразово пред`являвся до виконання та повертався стягувачу: 08.10.2014 р. на підставі п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції 2010 р.), ВП 43188896; 14.12.2015 р. на підставі п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції 2010 р.), ВП 48331580; 30.05.2016 р. на підставі п. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції 2010 р.), ВП 50548050. На теперішній час відкриті виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на виконанні у відділі не перебувають. За таких обставин, враховуючи вимоги Закону України "Про виконавче провадження" щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після його переривання ПАТ КБ "ПриватБанк" мав право пред`явити виконавчий лист до виконання в строк до 30.05.2019 р., однак будь-яких дій по пред`явленню зазначеного виконавчого листа до виконання у встановлені законом строки ПАТ КБ "ПриватБанк" не здійснив. За таких обставин, у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого листа до виконання наразі стягувач втратив таке право, тому виконавчий лист повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2019 року заяву представника за довіреністю ОСОБА_2 , відповідач у виконавчому провадженні – ОСОБА_1 , позивач у виконавчому провадженні – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 333/5544/13, виданий 05.11.2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми боргу у розмірі 33701,13 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, заявником у справі не надано доказів, які передбачені процесуальним законодавством для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, тому судом необґрунтовано задоволено вимоги заяви.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу,  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про задоволення вимог заяви, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 333/5544/13, за якою рішенням від 05.11.2013 р. задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 33 701, 13 грн.

За вказаним рішенням 05.11.2013 року було видано виконавчі листи. 

Згідно відповіді Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (лист від 05.07.2019 р. № 31621-3-16.3-34), вбачається, що на виконанні Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходився виконавчий лист № 333/5544/13, виданий 05.11.2013 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суми боргу у розмірі 33 701, 13 грн. Виконавчий лист № 333/5544/13 виданий 05.11.2013 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суми боргу у розмірі 33 701, 13 грн. був повернутий стягувачу: 
- 08.10.2014 р. на підставі п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції 2010 р.), ВП 43188896; 
- 14.12.2015 р. на підставі п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції 2010 р.), ВП 48331580; 
- 30.05.2016 р. на підставі п. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції 2010 р.), ВП 50548050.

На теперішній час відкриті виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на виконанні у відділі не перебувають.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому є підстави для визнання виконавчого листа № 333/5544/13, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 05.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми боргу у розмірі 33701,13 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 

При цьому словосполучення "або з інших причин" стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. 

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився;- обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

При цьому у боржника залишається право на поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, у разі доведеності (ст. 433 ЦПК України).

Таким чином, аргументи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а місцевий суд помилково визнав виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, тому ухвала суду підлягає скасуванню, а у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 лютого 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

судді:                                                                                О. В. Крилова

О. З. Поляков