СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р.                                                                  Справа № 922/2443/19  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В.І. , суддя  Терещенко О.І. 
за участю секретаря судового засідання  Мальченко О.О.
за участю представників сторін:
позивача - заступник директора з правових питань Солодянкіна І.Д.
відповідача - адвокат Колобов Л.В.
розглянувши апеляційну  скаргу ФОП Безп`ятого Григорія Івановича (вх.№ 3485Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 15.10.2019 у справі № 922/2443/19 (повний текст якого складено та підписано 21.10.2019 суддею В.В. Рильовою у приміщенні господарського суду Харківської області)
за позовом       ТОВ "VLADI", місто Харків                         
до ФОП Безп`ятого Григорія Івановича, місто Харків                   
про стягнення 170 125,76 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "VLADI" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Безп`ятого Григорія Івановича (відповідач) про стягнення 170 132,32 грн., з яких: сума основної заборгованості за Договором поставки № ДГ-0000034 від 26 лютого 2016 року в розмірі 119 999,67 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 37 055,20 грн., 3% річних в розмірі 3 117,48 грн. та інфляційні збитки в розмірі 9 959,97 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 551,99 грн.
Рішенням господарського суду Харківської області від 15.10.2019 у справі № 922/2443/19 позовні вимоги ТОВ "VLADI" до ФОП Безп`ятого Григорія Івановича задоволено частково.
Стягнуто з    ФОП Безп`ятого Григорія Івановича на користь ТОВ "VLADI" суму основної заборгованості за договором поставки № ДГ-0000034 від 26 лютого 2016 року в розмірі 119 999,67 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 37    048,64 грн., 3% річних в розмірі 3 117,48 грн., інфляційні в розмірі 9 286,51 грн. та судовий збір в розмірі 2 541,78 грн.
В частині стягнення з ФОП Безп`ятого Григорія Івановича інфляційних збитків в розмірі 673,46 грн. - в позові відмовлено.
ФОП Безп`ятий Г.І. із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що суд першої інстанції в порушення ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України, дійшов необґрунтованого висновку щодо укладання 26.02.2016 між позивачем, та саме ФОП Безп`ятим Г.І. спірного договору поставки № ДГ-0000034. Також, як зазначає апелянт, судом першої інстанції не було встановлено, у відповідності до ст. 91 ГПК України, жодної заявки, яку відповідач направив позивачу для придбання чергової партії товару, зокрема 05.09.2018. Також, судом першої інстанції, в порушення ст.ст. 74, 91, 236, 237 ГПК України, проігноровано той факт, що як оформлення заявки - повідомлення покупця про готовність прийняти і оплатити товар, так й направлення покупцю по факсу, поштою або через представника покупця рахунку-фактури є істотними умовами спірного договору. Крім того, суд першої інстанції залишив без належної оцінки той факт, що надана позивачем, в якості доказу видаткова накладна не відповідає в повному обсязі вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп. 2.4, 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, адже не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та унеможливлює встановити її відношення до відповідача. Також, судом першої інстанції не доведено, що саме відповідач підписав спірний договір, а тим більш відсутність можливості ідентифікувати особу, яка підписала видаткову накладну навряд чи можливо вважати неістотним недоліком документу.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 13.01.2020.
13.01.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка. 
13.01.2020 відповідач подав до суду заяву про призначення судової почеркознавчої експертизи. На розгляд експертизи поставити наступне питання:
- ким, ФОП Безп`ятим Г.І. або іншою особою виконано підпис у видатковій накладній № РН - 2123 від 05.09.2018.
Колегія суддів розглянувши вищезазначене клопотання, вирішила відмовити в його задоволенні, оскільки відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Фактично висновок експерта буде новим доказом, в свою чергу, апелянтом не подано до суду апеляційної інстанції доказів наявності об`єктивних причин неможливості звернення з даним клопотання до суду першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
26 лютого 2016 року між ТОВ "VLADI" (постачальник) та ФОП Безп`ятим Григорієм Івановичем (Покупець) було укладено договір поставки № ДГ-0000034, в порядку та на умовах якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця товари, визначені в п. 1.2 цього договору, а покупець зобов`язався прийняти та повністю оплатити товар. Кількість, асортимент, ціна товару, що підлягає поставці за цим договором, вказуються Сторонами у видаткових накладних, складених та підписаних уповноваженими представниками Сторін.
Пунктами 2.1. - 2.7. договору сторони визначили, що постачальник відвантажує товар на адресу покупця за цінами, які вказані у видаткових накладних і встановлені в національній валюті України. В ціну товару включено податок на додану вартість. Сума товару, зазначена в накладній, є остаточною і не підлягає зміні.
Загальна сума цього договору (тобто загальна вартість (ціна) усіх поставлених за цим договором товарів) сторонами не обмежується і визначається сумою вартості всіх партій товару, поставлених за накладними, протягом усього терміну дії даного договору.
Покупець здійснює оплату за товар на умовах відстрочення платежу в 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту поставки товару. Оплата за товар проводиться безготівковим шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Датою оплати вважається дата надходження грошових коштів на банківський рахунок Постачальника.
Сторони мають право за взаємною згодою змінити порядок, форму та види здійснення розрахунків за цим договором.
Згідно пункту 5.2. договору поставка (передача у власність) товарів в рамках і на підставі цього договору здійснюється окремими партіями, відповідно до накладних.
Пунктом 5.3 договору передбачено заявку - повідомлення покупця про готовність прийняти і оплатити товар. Заявка містить найменування покупця, в тому числі посаду, прізвище, ім`я, по батькові та номер телефону особи, яка подає заявку, базисні умови поставки, інформацію про найменування та кількості одиниць по кожній асортиментній позиції товару.
Покупець залишає за собою право надання постачальнику заявки в усному вигляді, по телефону або шляхом надсилання електронного листа на електронну адресу постачальника із зазначенням умов поставки партії товару, передбачених даним пунктом договору.
Заявка покупця на поставку партії товару вважається прийнятою постачальником до виконання в разі направлення покупцю по факсу, поштою або через представника покупця рахунку-фактури, підписаного постачальником і скріпленого його печаткою на весь товар, вказаний в заявці (пункт 5.4. договору).
Відповідно до пункту 5.7. договору товар вважається поставленим (переданим у власність) з моменту підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної.
Постачальник зобов`язується в порядку та в строки, визначені чинним законодавством України, зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних за допомогою ПО M.E.DOC IS податкову накладну, складену в електронній формі на підставі первинного документа, відповідно до вимог чинного законодавства щодо порядку її заповнення (пункт 5.17. договору).
Пунктом 9.1. сторони погодили, що даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до "31" грудня 2017, але в будь-якому випадку діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором та проведення кінцевих розрахунків. Сторони домовилися, що в разі, якщо за один місяць до вказаної дати жодна зі сторін не заявить про намір розірвати договір, договір автоматично продовжує свою дію на наступний календарний рік.
Позивач зазначає, що на виконання своїх зобов`язань за договором поставки № ДГ-0000034 ТОВ "VLADI" передало у власність ФОП Безп`ятого Григорія Івановича товар (пледи вовняні в асортименті) на загальну суму 140 000,00 грн., у тому числі ПДВ - 23 333,33 грн., а відповідач прийняв товар у власність, що підтверджується оформленою сторонами видатковою накладною № РН-2123 від 05.09.2018 (том 1, арк.с. 40). 
Крім того, на виконання вимог діючого податкового законодавства України та пункту 5.15. договору, на підтвердження здійснення господарської операції із поставки товару відповідачу позивач склав та зареєстрував податкову накладну за № 129 від 05.09.2018 на загальну суму 140 000,00 грн. з урахуванням ПДВ у Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної ДФС в ЄРПН від 28.09.2018 (том 1, арк.с. 41-43).
Згідно умов пункту 2.4. договору поставки відповідач повинен був повністю сплатити вартість отриманого товару за даною накладною до 19 вересня 2018 року включно. Однак, за твердженням позивача, відповідач розрахувався за поставлений згідно видаткової накладної № 2123 товар лише частково, а саме:
- 26 вересня 2018 року сплачено 10 000,00 грн., шляхом внесення грошових коштів до каси підприємства, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 76 від 26.09.2018;
- 27 вересня 2018 року сплачено 10 000,00 грн., шляхом внесення грошових коштів до каси підприємства, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 77 від 26.09.2018 (том 1, арк.с. 44 - 45). 
Залишок вартості товару відповідачем оплачено не було. Таким чином, на час розгляду справи заборгованість ФОП Безп`ятого Григорія Івановича по оплаті отриманого за видатковою накладною № РН-2123 товару становить 119 999,67 грн. Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № ДГ-0000034 від 26 лютого 2016 року, позивачем також нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 37 048,64 грн., втрати від інфляції в розмірі 9 959,97 грн. та 3% річних в розмірі 3 117,48 грн. (в порядку статті 625 Цивільного кодексу України). Обставини щодо стягнення боргу та вказаних нарахувань в примусовому порядку стали підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "VLADI" до суду із даним позовом.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Згідно статей   11, 509 Цивільного кодексу України (далі -   ЦК України) зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в   статтях 173-175 Господарського кодексу України (далі -   ГК України).
За приписами статей   525,   526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Частиною першою статті 530 ЦК України також визначено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 629 ЦК України   встановлює обов`язковість договору для виконання сторонами.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення   Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Окремим видом зобов`язання є договір поставки. Так, згідно з частинами першою, другою статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до   статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно приписів статті 692 ЦК України   покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Статтями   610,   612 ЦК України   встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Виходячи із заперечень представника відповідача, колегія суддів зазначає, що предметом доказування в межах даної справи є здійснення господарської операції між позивачем та відповідачем, а також наявність чи відсутність у відповідача основної заборгованості і своєчасність виконання зобов`язань за договором поставки № ДГ-0000034 від 26 лютого 2016 року.
Згідно до приписів статей 76-77 ГПК України    належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок доказування та подання доказів, відповідно до   статті 74 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року N 996-ХIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
З урахуванням зазначеного, факт поставки товару повинен підтверджуватися, зокрема, накладними та товарно-транспортними накладними, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і відповідають вимогам статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, оскільки фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин.
Колегія суддів, разом з тим, звертає увагу відповідача на те, що Законом України № 2164-VIII від 05.10.2017 статтю 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" було доповнено абзацом дев`ятим, згідно з яким неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Так, апелянт зазначає, що з поданої позивачем податкової накладної неможливо ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що дана видаткова накладна не була ос порена відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, також відповідач в суді першої інстанції не просив призначити судову почеркознавчу експертизу з метою встановлення особи, що підписала дану накладну, також в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до правоохоронних органів щодо підробки його підпису.
Крім того, позивачем, належним чином оформлено податкову накладну, яку зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, а отже спірну операцію з отримання товару від було відображено ТОВ "VLADI" у податковій звітності.
Матеріалами справи також підтверджено і те, що відповідач не тільки прийняв товар, а й частково оплатив його (на загальну суму 20 000,00 грн.) що підтверджується прибутковим касовим ордером № 76 від 26.09.2018 та прибутковим касовим ордером № 77 від 27.09.2018, які також є первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та застосовуються для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб).
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на те, що обов`язку з оплати товару у відповідача не виникло, оскільки із наданої до суду накладної неможливо встановити, хто прийняв товар та чи підписано її відповідачем або уповноваженим представником відповідача, є безпідставними, а здійснення господарської операції між позивачем та відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами (в т.ч. первинними документами).
Відсутність в матеріалах справи заявки - повідомлення відповідача про готовність прийняти партію товару від 05.09.2018, яка не є істотною умовою договору поставки № ДГ-0000034 від 26 лютого 2016 року, також не змінює інших умов договору та не звільняє ФОП Безп`ятого Григорія Івановича від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Крім того, пунктом 5.3 договору передбачено, зокрема, право покупця на надання постачальнику заявки в усному вигляді, по телефону.
Щодо тверджень відповідача про те, що суд першої інстанції дійшов незрозумілого відповідачу висновку про часткову оплату відповідачем, товару на загальну суму 20000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 76 від 26.09.2018 та прибуткового касового ордеру № 77 від 27.09.2018, колегія суддів зазначає, що у прибуткових касових ордерах № 76 від 26.09.2018 та № 77 від 27.09.2018 вказана підстава сплати коштів видаткова накладна № 2123 від 05.09.2018.
Щодо тверджень апелянта про те, що в порушення ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України, суд першої інстанції прийшов до не чим необґрунтованого висновку, на думку апелянта висновку щодо  укладання 26.02.2016 між позивачем, та саме ФО-П Безп 'ятим Г.І. спірного Договору поставки № ДГ-0000034, колегія суддів зазначає, що дослідженням матеріалів справи встановлено, що відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції подав до суду першої інстанції заперечення в порядку ст.167 ГПК України, в яких визнав та підтвердив факт укладення 26.02.2016 саме між ФОП Безп`ятим Григорієм Івановичем та позивачем договору поставки № ДГ-0000034 та саме в тій редакції, яка знаходилась в матеріалах справи, умови договору не заперечував, іншої редакції договору поставки № ДГ-0000034 від 26.02.2016 до суду не надав, доказів звернення до суду з позовом про визнання спірного договору недійним в матеріалах даної справи не міститься.
Відповідно до норм ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має необґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Отже, суд першої інстанції, з підстав добровільного визнання сторонами факту укладення ними та підписання 26.02.2016 договору поставки № ДГ-0000034 в редакції, що міститься в матеріалах справи, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що 26.02.2016 саме між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки № ДГ-0000034 та саме в тій редакції, яка знаходиться в матеріалах справи, дійсність якого сторонами не оспорювалась. 
Крім того, під час розгляду справи, заперечуючи проти стягнення з нього коштів за прострочення оплати отриманого від позивача товару, відповідач у своїх запереченнях трактував на свою користь умови даного договору, що не залишилось поза увагою суду першої інстанції, дана поведінка відповідача була правомірно визнана такою, що суперечить чесній діловій практиці та принципу добросовісності, який передбачає сумлінну, чесну і послідовну поведінку сторін під час реалізації своїх суб`єктивних прав, та виконанні суб`єктивних обов`язків.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів остаточної оплати отриманого по видатковій накладній № РН-2123 від 05.09.2019 товару, колегія суддів дійшла  висновку, що позовні вимоги ТОВ "VLADI" в частині стягнення з ФОП Безп`ятого Григорія Івановича основного боргу за договором поставки № ДГ-0000034 від 26 лютого 2016 року в розмірі 119 999,67 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню. 
Згідно з вимогами частини другої статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 ГК України).
Відповідно також до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.
Статтею 549 ЦК України визначено, що, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.
Частиною шостою статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Пунктом 6.3. Договору встановлено, що при порушенні термінів оплати товару, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості по оплаті за Товар за кожен день прострочення платежу до моменту належного виконання, при цьому за угодою сторін положення п. 6 ст. 232 ГК України не застосовуються. За угодою сторін строк позовної давності щодо стягнення пені, згідно даного пункту, становить три роки
Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати отриманого товару у встановлений договором термін, колегія суддів дійшла висновку про правомірність позовних вимог в частині застосування штрафних санкцій.
Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз частини другої статті 625 ЦК України вказує на те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.
До матеріалів справи позивачем надано розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних витрат урахуванням усіх проплат відповідача. Перевіривши періоди та здійснені нарахування окремо, колегія суддів встановила, що розрахунок пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 37    048,64 грн. та розрахунок 3% річних в розмірі 3 117,48 грн. є арифметично вірними, а отже позовні вимоги ТОВ "VLADI" в цій частині підлягають задоволенню.
Разом з тим, нарахування інфляційних витрат, хоча і не суперечать вимогам чинного законодавства, однак заявлені в розмірі більшому, ніж розраховано судом за допомогою системи "Ліга-Закон" та "Законодавство" версія 2.9.2. Здійснивши самостійний розрахунок, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, суд зазначає, що арифметично правильними є нарахування інфляційних на суму 9 286,51 грн.
В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ФОП Безп`ятого Григорія Івановича 673,46 грн. інфляційних втрат колегія суддів відмовляє, у зв`язку із безпідставністю відповідних нарахувань.
Доводи апелянта по суті    його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Крім цього, апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин доктрину римського права -    "venire contra factum proprium" (принцип заборони суперечливої поведінки), яка базується на принципі римського права "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Доктрина "venire contra factum proprium" базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої  статті 3 ЦК України).
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.
Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.    
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019    у справі №910/353/19, від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 02.07.2019 у справі №916/1004/18, від 09.10.2019 у справі №136/1942/16-ц.
Очевидно, що дії відповідача, який у запереченнях на позов не заперечував факту укладання спірного договору, а у апеляційний скарзі вже заперечує зазначений факти, суперечать одні одному, отже, є недобросовісними.
Крім того, попередня поведінка відповідача, який ніяким чином не реагував на нібито підроблення видаткової накладної (не звертався до правоохоронних органів, здійснив часткову оплату тощо) свідчить про існування господарських відносин з отримання товару відповідачем і його часткової оплати. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ФОП Безп`ятого Григорія Івановича на рішення господарського суду Харківської області від 15.10.2019 у справі № 922/2443/19 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 15.10.2019 у справі № 922/2443/19  залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Повний тест постанови апеляційного суду складено 20.01.2020.
Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    М.М. Слободін

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін  

Суддя                                                                                           О.І. Терещенко