ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року	Львів	Справа № 300/2260/19 пров. № А/857/132/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Гуляка В.В.,
                                                                                             Пліша М.А.,
секретаря судового засідання                                            Максим Х.Б., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС, правонаступником якої є Галицька митниця Держмитслужби, на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Главач І.А.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську о 13 год.  54 хв. 13 грудня 2019 року у справі №300/2260/19 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Львівська митниця ДФС про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

18.11.2019 ОСОБА_2 звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівська митниця ДФС, просив визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60075081 від 17.09.2019.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Львівської митниці ДФС від 14.08.2017 №1078/20900/17 про накладення штрафу на позивача, яка є виконавчим документом та підлягає виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», набрала законної сили 25.08.2017. Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ за яким стягувачем є держава або державний орган, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом трьох місяців, тоді як Львівська митниця ДФС скерувала постанову від 14.08.2017 №1078/20900/17 із пропущенням встановленого законом строком. Суд першої інстанції звернув увагу, що згідно проставлених на постанові Львівської митниці ДФС від 14.08.2017 №1078/20900/17 відміток, така поверталась без прийняття до виконання згідно п.2 ч.3 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно п.2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Львівська митниця ДФС подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що винесена Львівською митницею ДФС постанова у справі про порушення митних правил №1078/20900/17 була оскаржена позивачем у судовому порядку, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 05.12.2017 в задоволенні позовних вимог відмовлено, вказане судове рішення набрало законної сили 15.12.2017. Скаржник вказує, що 03.03.2018 постанову у справі про порушення митних правил №1078/20900/17 направлено до примусового виконання у Тисменицький районний ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, однак виконавчий документ повернений стягувачу без прийняття до виконання, оскільки такий пред`явлено до виконання не за місцем виконання. Скаржник зазначає, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що виконавчий документ пред`явлено до виконання з пропуском встановленого тримісячного строку, переривання строку пред`явлення виконавчого документу до виконання не відбулося, рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи.
В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та частини 3 статті 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
В судовому засіданні ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду, постановленою без виходу в нарадчу кімнату із занесенням секретарем судового засідання у протокол судового засідання, здійснено заміну скаржника - Львівської митниці ДФС на правонаступника - Галицьку митницю Держмитслужби.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2019 державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60075081 з виконання постанови Львівської митниці ДФС №1078/20900/17 від 14.08.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівської митниці ДФС 591151,80 грн. штрафу. 
Вважаючи вказану постанову протиправною, такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся в інтересах ОСОБА_1 із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).
Згідно пункту 6 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 12 Закону № 1404-VIII, виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Згідно з часиною 1 статті 529 МК України постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Подання скарги (адміністративного позову) зупиняє виконання постанови у справі про порушення митних правил до закінчення розгляду скарги (адміністративного позову) (частина 1 статті 533 МК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 535 Митного кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, постанова органу доходів і зборів про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил підлягає виконанню після закінчення строку оскарження, зазначеного у статті 529 цього Кодексу. Орган доходів і зборів, який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил, виконує її самостійно або через державного виконавця.
Відповідно до частини 1 статті 540 МК України у разі якщо штраф не буде сплачено у строки, встановлені статтею 539 цього Кодексу, постанова органу доходів і зборів або суду (судді) надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання або роботи порушника або за місцезнаходженням його майна.
Статтею 536 МК України встановлено, що не підлягає виконанню постанова органу доходів і зборів про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.
Положеннями частини 1 статті 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, передбачено, що не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. 
Оскільки нормами статті 533 МК України передбачено лише зупинення виконання постанови у справі про порушення митних правил у разі оскарження такої в судовому порядку, проте не врегульовано питання  щодо строків давності для звернення цієї постанови до виконання, якщо така постанова є предметом судового оскарження, в даному випадку мають застосовуватись норми статті 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка в силу приписів статті 487 МК України поширює свою дію на правовідносини, що стосуються провадження у справах про порушення митних правил в тій частині, яка не врегульована нормами Митного кодексу України та встановлює загальне правило щодо строків давності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами скаржника, що оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил зупиняє перебіг строку давності пред`явлення такої до виконання до набрання законної сили рішенням органу, який розглядає цю скаргу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 740/3556/16-а.
З матеріалів справи встановлено, що постанову Львівської митниці ДФС №1078/20900/17 від 14.08.2017 ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку. Постановою Галицького районного суду м.Львова від 05.12.2017 у справі №461/5998/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, постанова набрала законної сили 15.12.2017. Отже, строк пред`явлення вищевказаної постанови до виконання зупинився з моменту подання вказаного позову до 15.12.2017.
В подальшому 03.03.2018 Львівська митниця ДФС скерувала постанову у справі про порушення митних правил №1078/20900/17 від 14.08.2017 для примусового виконання у Тисменицький районний ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, що відповідно до пункту 1 частини 4 статті 12 Закону № 1404-VIII перериває строки пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Як вказано скаржником в апеляційній скарзі, 03.12.2018 за вхідним №30531/10/13-70-20 Львівською митницею ДФС отримано повідомлення від Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 15.03.2018 №3014 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з причин пред`явлення такого не за місцем виконання, оскільки с.Крихівці належать до підвідомчості Івано-Франківського міського ДВС.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
10.12.2018 постанову у справі про порушення митних правил №1078/20900/17 від 14.08.2017 скаржник направив у Івано-Франківський міський ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, 24.01.2019 отримав повідомлення від 16.01.2019 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
31.01.2019 скаржник повторно направив постанову у справі про порушення митних правил №1078/20900/17 від 14.08.2017 у Івано-Франківський міський ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області та 27.08.2019 отримав повідомлення від 14.08.2019 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
04.09.2019 скаржник вкотре направив постанову у справі про порушення митних правил №1078/20900/17 від 14.08.2017 у Івано-Франківський міський ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, що мало наслідком винесення оскаржуваної постанови. 
Оскільки пред`явлення виконавчого документу до виконання 04.09.2019 здійснено після повернення такого документу без прийняття до виконання (05.03.2018 з причин пред`явлення такого не за місцем виконання), та двічі повернено через пропуск строку пред`явлення документу для виконання (16.01.2019 та 14.08.2019), то приписи частин 4 та 5 статті 12 Закону №1404-VIII щодо переривання строку пред`явлення документу до виконання та можливості повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання у спірному випадку застосовані бути не можуть. 
Докази оскарження у судовому порядку постанов про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання через пропуск строку пред`явлення документа для виконання від 16.01.2019 та від 14.08.2019 скаржником не подані, судом апеляційної інстанції не здобуті.
Слід зауважити, що відповідно до пункту 209 Інструкції з діловодства у ДВС України, затвердженої Наказом ДВС України від 18.04.2012 №19/2, на оригіналах документів, які підлягають поверненню, на верхньому правому полі першої сторінки ставиться штамп «Підлягає поверненню», а тому при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження від 17.09.2019 державний виконавець повинен був, в силу законодавчих приписів, перевірити підстави повернення, що у спірному випадку, на переконання суду апеляційної інстанції, не було виконано.
За таких обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що Львівською митницею ДФС пропущено тримісячний строк пред`явлення виконавчого документу до виконання,  а тому постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №60075081 від 17.09.2019 державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Левицького Івана Михайловича є протиправною та підлягає скасуванню.
В силу приписів статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №60075081 від 17.09.2019, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 287, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС, правонаступником якої є Галицька митниця Держмитслужби, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі №300/2260/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	М. А. Пліш