ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 січня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №585/3639/19 
Номер провадження 22-ц/816/305/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 

сторони: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 листопада 2019 року в складі судді Машини І.М., ухваленого у м. Ромни Сумської області, 

                                                          В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 05 липня 2012 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн.
Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором станом на 05 вересня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 30595 грн 24 коп., яка складається із: 11793 грн 71 коп. заборгованості за тілом кредита; 7633 грн 16 коп. заборгованості за простроченим тілом кредита; 8408 грн 43 коп. – нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 826 грн 83 коп. – пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, штрафів – 500 грн (фіксована частина) і 1433 грн 11 коп. (процентна складова).
На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 листопада 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача, не врахував, що сторонами укладений договір-приєднання, при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, відповідач факту укладання договору не оспорював, розрахунку заборгованості не спростував, наявності кредитних правовідносин не заперечував, користувався кредитними коштами. Крім того, позивач звернув увагу, що особливістю кредитної картки є те, що позичальнику кредитні кошти надаються у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто після сплати кредитних коштів, позичальник може знову ними скористатися. 
ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а. с. 11).
Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що він ознайомлений і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами банку, які були надані заявнику для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як це слідує з анкети-заяви, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на офіційному сайті банку. ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за Кредитним договором № б/н від 05 липня 2012 року станом на 05 вересня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 30595 грн 24 коп., яка складається із: 11793 грн 71 коп. заборгованості за тілом кредиту; 7633 грн 16 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 8408 грн 43 коп. – нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 826 грн 83 коп. – пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, штрафів – 500 грн (фіксована частина) і 1433 грн 11 коп. (процентна складова) (а. с. 5-10).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши кредит у розмірі 15000 грн погасив заборгованість за тілом кредиту у розмірі 95134 грн 61 коп. та за простроченим тілом кредиту - 1745 грн 38 коп., тобто повернув позику.
З такими висновками суду колегія суддів не може погодитися в повній мірі, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що Кредитний договір між сторонами спору був укладений шляхом приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитування, тобто фактично був укладений договір приєднання. Відтак, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачу банківських послуг і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, зокрема, які стосуються процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за невиконання умов договору.
Проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві від 05 липня 2012 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по пені і штрафам за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 липня 2012 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як невід`ємну частину кредитного договору, яка містить умови щодо пільгового періоду користування кредитними коштами, процентну ставку, відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та інші умови.
Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цьому документі розмірі і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
З огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17, у подібних правовідносинах неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання (щодо встановлення умов однією зі сторін договору у формулярах або інших стандартних формах), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин у даній справі (05 липня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 вересня 2019 року).
Таким чином, за відсутності доказів про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Апеляційний суд погоджується, що відсутність підпису відповідача у Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, який наявний в матеріалах справи, свідчить про те, що він не належить до кредитного договору, укладеного між сторонами 05 липня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви.
За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що сторони кредитного договору не визначились з ціною договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також розміром і порядком нарахування неустойки.
Проте, апеляційний суд визнає обґрунтованими твердженнями апеляційної скарги, які ґрунтуються на матеріалах справи про те, що позивачу наданий кредит у вигляді кредитного ліміту у розмірі 15000 грн, встановленого на картковий рахунок. Особливістю такого кредиту є те, що позичальнику кредитні кошти надаються у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто після сплати  кредитних коштів, позичальник може знову ними скористатися.
Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: отримання, використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.
Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту, яка складається із: 11793 грн 71 коп. заборгованості за тілом кредиту та 7633 грн 16 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту (а.с. 5-10).
При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості, у період з 05 липня 2012  року по 05 вересня 2019 року відповідач періодично знімав кошти з кредитного рахунку та погашав заборгованість. За вказаний період в цілому ОСОБА_1 отримав 103499 грн 43 коп. кредитних коштів, з яких повернув банку 97253 грн 16 коп. 
Враховуючи, що сторони кредитного договору не визначили істотних умов щодо ціни кредитного договору, повернуті позичальником кошти підлягають зарахуванню на погашення виключно заборгованості за тілом кредиту, тому фактичний розмір заборгованості за тілом кредиту, який підлягає стягненню на користь банку становить 6246 грн 27 коп. (103499 грн 43 коп. - 97253 грн 16 коп.).
З огляду на зазначене, помилковим є твердження місцевого суду про те, що відповідач отримав лише 15000 грн кредитних коштів, які вже повернуті банку, оскільки такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Установивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,  порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги на рішення в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому скасовує рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог і стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6246 грн 27 коп. 
З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, врахувавши вимоги ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у місцевому і апеляційному судах, колегія суддів покладає на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Враховуючи те, що справа є малозначною у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 374, ст.376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 

                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 листопада 2019 року скасувати в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, ухвалити нове судове рішення в цій частині.
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6246 грн 27 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати понесені у суді першої інстанції у розмірі 614 грн 72 коп. та судові витрати за апеляційний перегляд справи у розмірі 922 грн 08 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                        В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                     О.Ю. Кононенко 

                                                                                                С.С. Ткачук