КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
03 лютого 2020 року                                                                                     місто Київ
Справа №760/8592/19
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Суханової Є.М.,
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Київського національного університету будівництва і архітектури, в особі представника адвоката Кришмарел Юрія Андрійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Українця В.В., від 18 жовтня 2019 року (повний текст рішення суду складено 28 жовтня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету будівництва і архітектури про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд до Київського національного університету будівництва і архітектури з зазначеним позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, що з 1990 року працювала вуніверситетіна різних посадах.
05 вересня 2019 року наказом ректора університету вона була звільнена з посади провідного фахівця за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважалатаке звільнення незаконним.Відповідачем складено три акти про прогули від 01 лютого 2019 року, 04 лютого 2019 року та 05 лютого 2019 року. Разом з тим, у зазначені дні вона була на роботі та виконувала покладені на неї функції. Акти не зареєстровані в жодному журналі обліку документації та складені заднім числом. Про існування актів вона ознайомилась лише 25 лютого 2019 та не могла відмовитись дати пояснення 11 лютого 2019 року.
Стверджувала, що її присутність на робочому місці протягом лютого 2019 року свідчить розрахунковий лист за вказаний місяць, оскільки заробітна плата нарахована в повному обсязі, за виключенням днів лікарняного листа.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця навчального відділу Київського національного університету будівництва і архітектури з 05 березня 2019 року. Стягнуто з Київського національного університету будівництва і архітектури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2019 року по 18 жовтня 2019 року в розмірі 74582 гривні 04 копійки з утриманням податків і інших обов`язкових платежів та 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця навчального відділу Київського національного університету будівництва і архітектури з 05 березня 2019 року допущено до негайного виконання. Стягнуто з Київського національного університету будівництва і архітектури на користь держави 2305 гривень 20 копійок судового збору.
Київський національний університет будівництва і архітектури, в особі представника адвоката Кришмарел Ю.А. з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволені позову відмовити. Вважав, що судом не були враховані обставини, що мають значення для справи та не в повному обсязі досліджені докази і цим доказам дана неналежна оцінка.
Свої відзиви на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду надала ОСОБА_1 разом з тим до них не наданодоказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову районний суд виходив з того, щозвільнення відповідача за п. 4 ст. 40 КЗпП України було не правомірним. 
Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
З січня 1991 року позивач працювала на різних посадах Київського національного університету будівництва і архітектури. 
Відповідно до наказу Київського національного університету будівництва і архітектури № 195/1 від 28 лютого 2019 року позивача було звільнено з посади провідного фахівця навчального відділу за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 05 березня 2019 року (а.с. 41).
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
 У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Дане право особи підтверджене вимогами ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Висновок районного суду про те, що акти про відсутність позивача на роботі від 04 та від 05 лютого 2019 року належними доказами на підтвердження факту прогулу позивача не являються, всупереч твердженням апелянта, колегія суддів вважає правильним, так як вони не підтверджують відсутність ОСОБА_1 в ці дні на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. 
Ураховуючи викладене, попри твердженням апелянта, правильним є висновок районного суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Установивши, що незаконним звільненням позивачеві завдана моральна шкода, яка полягає у хвилюваннях з приводу втрати роботи, джерела доходу, стресовому стані, депресії, втраті спокою, погіршенні стану здоров`я, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для відшкодування в розмірі, пропорційному до завданої шкоди. 
Не зважаючи на заяви апелянта, ним не зважаючи на вимоги ст. 12, 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх  заперечень перед судом не доведено.
Інші доводи апеляційної скарги свідчать про довільне тлумачення стороною відповідача положень законодавства, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.
Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
 
                П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Київського національного університету будівництва і архітектури, в особі представника адвоката Кришмарел Юрія Андрійовича залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 рокузалишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді:                                                                                            С.В. Лівінський,
 
                                                                                                       Р.В. Березовенко, 
 
        Є.М. Суханова