Єдиний унікальний номер 233/4671/19        Номер провадження 22-ц/804/125/20 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 року                                         Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача                         Соломахи Л.І.,
суддів                                         Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,
розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 233/4671/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі з апеляційною скаргою відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року у складі судді Каліуш О.В., -
В С Т А Н О В И В:
23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Зазначав, що з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працював старшим електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
З березня 2017 року роботодавець припинив йому виплату заробітної плати, хоча продовжував її нараховувати.
За період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року йому нарахована заробітна плата у сумі 37 779,35 грн., за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати йому належить 29 651,94 грн., що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Зазначена довідка печаткою відповідача не засвідчена у зв`язку з вилученням печаток зі структурних підрозділів, що продовжували діяльність на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади України.
Посилаючись на те, що відповідач до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі йому не виплатив, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 29 651,94 грн. (а.с. 1 - 3).
Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати після утримання обов`язкових платежів та зборів за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у загальному розмірі 27 273,33 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" судовий збір у розмірі 768,40 грн. на рахунок для зарахування до державного бюджету (а.с. 77 - 80).
Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах. 17 липня 2017 року звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 8 - 15).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спорах про порушення трудових прав діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу позивач перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено. Згідно наданої позивачем довідки йому на час звільнення належала до виплати заробітна плата за період з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 29 651,94 грн. Зазначена довідка підписана посадовими особами підприємства відповідача, повноваження яких відповідачем не спростовані. Доказів про те, що в період з березня 2017 року по липень 2017 року позивач не виконував свої трудові функції, відповідачем не надано. Розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідачем не спростований. Крім того, відомості, зазначені у наданій позивачем довідці про розмір заборгованості із заробітної плати частково підтверджують Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного фонду України. Ці ж відомості з Пенсійного фонду України спростовують твердження відповідача про нарахування позивачу заробітної плати за березень 2017 року лише у розмірі 2 991,28 грн. За таких обставин суд визнає довідку, надану позивачем на підтвердження розміру заборгованості із заробітної плати, належним та допустимим доказом у справі. Конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування заробітної плати позивачу з огляду на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України "щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили" від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2, оскільки висновок про відсутність вини відповідача як роботодавця у невиплаті заробітної плати не є законодавчо визначеною підставою для його звільнення від такого обов`язку, як і підставою порушення гарантованого Конституцією України права особи на оплату праці. Враховуючи, що згідно видаткового касового ордеру № 2461 за березень 2017 року позивачу виплачена заробітна плата в сумі 2 378,61 грн. (нараховано 2 991,28 грн., після утримання податків 2 378,61 грн.), стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі в сумі 27 273,33 грн. (29 651,94 - 2 991,28) (а.с. 77 - 80).
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ "Укрзалізниця" в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 27 273,33 грн. та негайного виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам відповідача, відхилив посилання відповідача щодо наявності форс-мажорних обставин, які є причиною відсутності у відповідача первинних документів обліку фактично відпрацьованого позивачем робочого часу в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.
Суд визнав єдиним належним та допустимим доказом у справі довідку про доходи, надану позивачем.
Проте відповідно до статті 49 КЗпП України розмір заробітної плати працівника підтверджується довідкою, виданою підприємством, на якому він працює або працював.
Форма довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року № 439).
Відповідач звертав увагу апеляційного суду на те, що копія довідки про суму нарахованої заробітної плати за березень - липень 2017року, яку надав позивач на підтвердження своїх позовних вимог, має сумнівне походження, її форма і зміст не відповідають вимогам нормативних актів. Вона не містить обов`язкових реквізитів (найменування підприємства, кутовий штамп підприємства, дату створення документа, вихідний номер), внаслідок чого такий доказ не можна визнати належним та допустимим.
Надана позивачем довідка про розмір заборгованості відповідачем не створювалась та позивачу не видавалась. Походження цього документу відповідачу не відомо.
Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено дату настання форс - мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку та м. Дебальцево Донецької області. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року.
Починаючи з 20 березня 2017 року, господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ "Укрзалізниця", що знаходиться в тому числі у м. Донецьку, м. Дебальцево Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до оригіналів наказів, розпорядчих документів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особової справи працівника, документів на підставі яких нараховувалась заробітна плата, табелів обліку робочого часу, документів про кількість днів невикористаної відпустки і часу простою та інших документів, які беруться до уваги при нарахуванні виплат всіх сум, що належать працівнику від підприємства в день звільнення. 
За фактом захоплення невідомими особами адміністративних будівель виробничих об`єктів ПАТ "Укрзалізниця", а саме структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та його виробничих підрозділів, за заявою відповідача порушено кримінальне провадження №12017050420000286 за ознаками ст. 341 КК України.
Таким чином, починаючи з 20.03.2017 року керівництво виробничо-господарською діяльністю у виробничому підрозділі "Дебальцівська дистанція сигналізації" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та її працівниками здійснювалось невідомими третіми особами.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, тому відповідач не має доступу до первинної документації, яка була створена виробничим підрозділом "Дебальцівська дистанція сигналізації", бо документи фізично знаходяться на непідконтрольній території.
Відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема, у м. Дебальцево Донецької області, місцем роботи позивача і цей факт зумовлений поважними причинами.
Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором.
Сам по собі факт звільнення позивача 17.07.2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року, оскільки відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
З 16 березня 2017 року до структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця" не надходило від бухгалтерії виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації", в якому працював позивач, первинних документів обліку робочого часу (оригінали або належно засвідчені копії) для нарахування та виплати заробітної плати, а саме: табель обліку робочого часу з відмітками про фактично відпрацьований час, помісячний розрахунок заробітної плати, розрахунок невикористаних днів відпустки, за якими надається компенсація під час звільнення, тощо, які б могли підтвердили факт роботи позивача в період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.
Відсутність первинних документів не надає відповідачу підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання позивачем робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань заробітної плати.
Позивач, проживаючи в м. Дебальцево Донецької області, мав об`єктивну можливість отримати у виробничому підрозділі "Дебальцівська дистанція сигналізації" первинні документи з обліку праці та заробітної плати (табеля обліку робочого часу, журнал обліку приходу-уходу працівника, розпорядження про надбавки, тощо) та надати їх до суду першої інстанції на підтвердження своїх вимог, але такі документи позивачем до суду надані не були.
Відсутність в матеріалах справи вищенаведених первинних документів дає підстави вважати, що позивач не працював з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року та табеля обліку використання робочого часу за квітень-червень 2017 року, як первинний документ, який кожного робочого дня повинен фіксувати фактично відпрацьований час працівником, не складалися.
Судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, наданим відповідачем, а саме довідці про доходи позивача з квітня по червень 2017 року № 750/2 від 06.08.2019 року та Індивідуальним відомостям про застраховану особу (позивача) Пенсійного фонду України. Цими письмовими доказами підтверджується факт відсутності нарахувань заробітної плати позивачу з квітня по червень 2017 року.
За даними бухгалтерського обліку структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця" на день звернення позивача до суду заборгованість із заробітної плати відсутня.
Вважає, що суд першої інстанції зробив упереджений висновок про те, що відповідач не спростував відомості щодо нарахованої позивачем заробітної плати за період з другої половини березня 2017 року по 17.07.2017 року, які зазначені в довідці (без № та дати), наданої позивачем (а.с. 84 - 86).
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року за апеляційною скаргою відповідача АТ "Укрзалізниця" відкрито апеляційне провадження (а.с. 97 - 99).
Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження був повідомлений відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 22 листопада 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 108). 
Копія апеляційної скарги відповідача була направлена позивачу на зазначену ним в позовній заяві електронну адресу (а.с. 100, а.с. 105).
Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року справу відповідно до частини першої статті 369, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки ціна позову у цій справі складає 29 651,94 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили та справа не відноситься до справ, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" підлягає задоволенню частково.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 . перебував з відповідачем у трудових відносинах; працював старшим електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". Згідно наказу № 3355/ДН-ос від 10 липня 2017 року звільнений 17 липня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8 - 15).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.
За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.
Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати та інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.
Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано єдиний доказ - довідку, яка підписана, як в ній зазначено начальником ВП "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" ОСОБА_2 та бухгалтером ОСОБА_3 , згідно якої ОСОБА_1 працював старшим електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року; 
сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 37 779,35 грн., в тому числі: березень 2017 року - 6 168,10 грн., квітень 2017 року - 3 928,93 грн., травень 2017 року - 4 391,14 грн., червень 2017 року - 1 104,69 грн., липень 2017 року - 22 186,49 грн.
сума до виплати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 29 651,94 грн., в тому числі: березень 2017 року - 4 904,77 грн., квітень 2017 року - 3 124,21 грн., травень 2017 року - 3 491,76 грн., червень 2017 року - 878,43 грн., липень 2017 року - 17 252,77 грн. 
Відсутнє документальне підтвердження про виплату заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року із структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (а.с. 4).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до пункту 11 параграфу 1 "Загальні вимоги до створення управлінських документів" розділу II "Документування управлінської інформації" Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5, оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55 (далі - ДСТУ 4163-2003).
Відповідно до пунктів 1, 2 параграфу 2 "Бланки документів" розділу II "Документування управлінської інформації" цих Правил організаційно-розпорядчі документи оформляють на бланках. Розміщення реквізитів на бланку повинно відповідати ДСТУ 4163-2003. Зразки бланків затверджуються розпорядчим документом установи. Установи розробляють бланки документів структурних підрозділів, відокремлених підрозділів та бланки документів посадової особи в тому разі, якщо керівник структурного підрозділу, відокремленого підрозділу чи посадова особа мають право підписувати документи в межах їх повноважень.
Згідно пунктів 1, 2 параграфу 3 "Печатки" зазначених Правил право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом. На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
В установах дозволяється також застосовувати печатки структурних підрозділів (служби діловодства, бухгалтерії, кадрової служби тощо), печатки для окремих категорій документів (для копій, перепусток, конвертів тощо), а також металеві печатки - для опечатування приміщень, шаф, сейфів.
В апеляційній скарзі, як і у відзиві на позовну заяву, відповідач обґрунтовано зазначає, що надана позивачем довідка на підтвердження заявлених позовних вимог, не має номеру та дати, підписи осіб, що її підписали, печаткою не скріплені, що викликає сумнів у її достовірності.
На підтвердження інформації щодо розміру заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року, яку містить надана позивачем довідка, інших доказів позивачем не надано (ні наказу про припинення трудового договору з зазначенням виплат, які належать йому при звільненні, ні щомісячних розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року).
Відповідачем інформація, зазначена в цій довідці щодо розміру заборгованості по заробітній платі, не визнається.
На виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2019 року про витребування у відповідача довідки про розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року (а.с. 18 - 19) відповідачем до суду першої інстанції надано довідку структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 750/2 від 06 серпня 2019 року, згідно якої в березні 2017 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у сумі 2 991,28 грн., з яких утримано 612,67 грн., до видачі 2 378,61 грн., фактична кількість відпрацьованих годин у березні 2017 року 71,00; в період з квітня 2017 року по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, фактична кількість відпрацьованих годин у кожному місяці за період з квітня 2017 року по липень 2017 року 0,00 (а.с. 45). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що надана позивачем довідка без номеру та дати підписана посадовими особами підприємства відповідача, повноваження яких відповідачем не спростовані; доказів про те, що в період з березня 2017 року по липень 2017 року позивач не виконував свої трудові функції, відповідачем не надано; відомості, зазначені у довідці про розмір заборгованості із заробітної плати, частково підтверджують Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного Фонду України за другу половину березня 2017 року; ці ж відомості з Пенсійного Фонду України спростовують твердження відповідача про нарахування заробітної плати позивачу за березень 2017 року у розмірі 2 991,28 грн. За таких обставин суд визнає довідку, надану позивачем на підтвердження розміру заборгованості із заробітної плати, належним та допустимим доказом у справі.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції наданого позивачем доказу на підтвердження заявлених позовних вимог.
Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.
Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII).
Відповідно до статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції":
період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України;
територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Дебальцево Донецької області, де був розташований виробничий підрозділ "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", в якому працював позивач, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Місто Дебальцеве Донецької області включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" від 07 листопада 2014 року № 1085.
Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.
Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.
У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.
Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків (а.с. 27 - 43).
Аналізуючи зазначені фактичні обставини та надані позивачем та відповідачем довідки про наявність заборгованості по заробітній платі, які не узгоджуються між собою, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглядаючи спір у подібних трудових правовідносинах, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) дійшов висновку, що зважаючи на вимоги позивача, зокрема, виплата заборгованості із заробітної плати, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Згідно зі статтею 141 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.
Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст: Донецьк, Дебальцеве, Горлівка, Єнакієве, Харцизьк, Ясинувата Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.
Зважаючи на те, що на момент звільнення позивача і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, відповідач об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.
За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17 (провадження № 61-37184св18), про те, що сам по собі факт звільнення позивача з роботи не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Враховуючи зазначені правові висновки Верховного Суду у подібних трудових правовідносинах, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що надана позивачем довідка, яка не визнається відповідачем, не має дати її видачі та номеру реєстрації вихідної кореспонденції, у якій підписи осіб, які її підписали, печаткою не засвідчені, та яка не підтверджується іншими доказами у справі, є належним, достовірним та достатнім доказом для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.
На виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2019 року Костянтинівсько-Дружківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області надано Індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-7) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Реєстру застрахованих осіб системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України за трудовими відносинами із страхувальником Регіональна філія "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ 40150216), згідно яких заробітна плата ОСОБА_1 з березня 2017 року по липень 2017 року складала: березень 2017 року - 6 168,10 грн., квітень 2017 року - 0,00 грн., травень 2017 року - 0,00 грн., червень 2017 року - 0,00 грн., липень 2017 року - 0,00 грн. Довідка сформована станом на 20 вересня 2019 року (а.с. 71).
Відповідно до статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.
Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Відповідно до пункту 5 розділу I "Загальні положення" Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який затверджений постановою Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1, Реєстр застрахованих осіб забезпечує, в тому числі, облік застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікацію; накопичення, зберігання та автоматизовану обробку інформації про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 2 розділу IV "Дані облікової картки Реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них" зазначеного Положення до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме:
персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності;
відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Отже, відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, а тому за відсутності інших достатніх доказів є належним доказом, що містить інформацію щодо предмету доказування у цій справі - розміру нарахованої позивачу заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року.
Згідно правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця.
Отже, апеляційний суд вважає, що Індивідуальні відомості з Реєстру застрахованих осіб, які є офіційними та актуальними станом на 20 вересня 2019 року, підлягають врахуванню при вирішенні спору щодо заборгованості по заробітній платі.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Відповідачем до суду першої інстанції були надані довідка структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 750/2 від 06 серпня 2019 року, згідно якої в березні 2017 року позивачу ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у сумі 2 991,28 грн., з яких утримано 612,67 грн., до видачі 2 378,61 грн., та видатковий касовий ордер № 2461 від 21 вересня 2017 року, який складений структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", згідно якого позивачу ОСОБА_1 виплачена депонована за першу половину березня 2017 року заробітна плата в сумі 2 378,61 грн. (а.с. 44, а.с. 45).
Інших доказів про виплату позивачу ОСОБА_1 заробітної плати за березень 2017 року відповідачем суду не надано.
Враховуючи, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб, які сформовані станом на 20 вересня 2019 року, позивачу за березень 2017 року була нарахована заробітна плата у сумі 6 168,10 грн., виплачено згідно наданих відповідачем доказів - 2 991,28 грн. (за вирахуванням податків 2 378,61 грн.), невиплачена позивачу заробітна плата за березень 2017 року складає 3 176,82 грн. (6 168,10 - 2 991,28), яка підлягає стягненню з відповідача.
Враховуючи, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб, які сформовані станом на 20 вересня 2019 року, в період з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з квітня 2017 року по липень 2017 року відсутні.
Наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків (а.с. 27 - 43), проте, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, не є підставою для звільнення відповідача від виплати заборгованості по заробітній платі.
Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).
Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у наданому відповідачем науково-правовому висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Проте заробітна плата не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати і жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22). 
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, майнові вимоги позивача щодо оплати його праці, зокрема в доведеній частині заборгованості, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року у сумі 27 273,33 грн. є недоведеним.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.
Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у сумі 27 273,33 грн. підлягає зміні, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 3 176,82 грн., заборгованість по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року є недоведеною.
Заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3 176,82 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, зміну рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у сумі 3 176,82 грн., він має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За подання позовної заяви позивач судовий збір не сплачував. Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" як позивач у справі про стягнення заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно п/п 1 пункту 1 частини другої, частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року, в якому позивач звернувся до суду, встановлено у розмірі 1 921 гривня.
Відповідно до п/п 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Тобто, з позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 29 651,94 грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. (29 651,06 грн. х 1%, але не менше 1 921 грн. х 0,4).
Пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, в сумі 82,32 грн. (3 176,82 грн. х 768,40 грн. : 29 651,94 грн.).
За подання апеляційної скарги, оспорюючи стягнуту судом першої інстанції суму 27 273,33 грн., відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. (а.с. 87, а.с. 94).
Пропорційно задоволеним апеляційним вимогам, відповідачу підлягає відшкодуванню за рахунок держави судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 018,34 грн. (1 152,60 грн. - (3 176,82грн. х 1 152,60 грн. : 27 273,33 грн.).
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року змінити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ 40075815; юридична адреса: 03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 3 176 (три тисячі сто сімдесят шість) гривень 82 коп.
В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з квітня 2017 року по липень 2017 року відмовити за їх недоведеністю.
Зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 3 176 гривень 82 коп. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ 40075815; юридична адреса: 03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5) на користь держави судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, в розмірі 82 (вісімдесят дві) гривні 32 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106. 
Компенсувати Акціонерному товариству "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ 40075815; юридична адреса: 03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5) за рахунок держави витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 018 (одна тисяча вісімнадцять) гривень 34 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 січня 2020 року.

Суддя - доповідач:                                                        Л.І. Соломаха
Судді:                                                                  О.Д. Канурна
                                                                        Ю.М. Мальований