ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8821/19          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

16 січня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
суддя-доповідач          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України    про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 25 лютого 2019 року №52-19;
- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 ;
- стягнути з ДМС України на користь ОСОБА_1 961 000 грн моральної шкоди, спричиненої незаконним рішенням Державної міграційної служби України від 25 лютого 2019 року №52-19.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25 лютого 2019 року №52-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмова у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірною.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
У зв`язку з неприбуттям 14.01.2020 у судове засідання жодного з учасників справи, їх повноважних представників, повідомлених належним чином про дату, час і місце судового засідання, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС).
При цьому, суд наголошує на тому, що відповідно до абзацу другого підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV Конституції України представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.
Водночас, для цілей застосування частини п`ятої статті 131-2 Конституції України, не зважаючи на віднесення спорів щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України до справ незначної складності за пунктом 11 частини шостої статті 12 КАС, за визначенням адміністративної справи незначної складності (малозначної справи) згідно пункту 20 частини першої статті 4 КАС та положеннями частини третьої статті 12 КАС, складність спору у даній справі не дає змоги відносити справу до справ незначної складності та, відповідно, розглядати її в порядку спрощеного провадження.
Крім того, у даній справі позивачем, окрім іншого, були заявлені вимоги про відшкодування шкоди на суму, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому в силу пункту 4 частини четвертої статті 12 КАС, справу належить розглядати за правилами загального позовного провадження, в порядку якого не розглядаються справи незначної складності. Саме із цих міркувань виходив суд першої інстанції при відкритті провадження у справі.
Тому, положення частини п`ятої статті 131-2 Конституції України у взаємозв`язку із частиною другою статті 57 КАС щодо представництва не можуть бути застосовані у даній справі.
З оглядну на це, фізичні особи не можуть представляти за довіреністю інтереси органів державної влади у даній справі з 1 січня 2020 року. Водночас, особи із повноваженнями на самопредставництво відповідача у розумінні частини четвертої статті 55 КАС (у редакції Закону України від 18.12.2019 № 390-IX), у судове засідання 14.01.2020 не з`явилися.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Кемерово, Кемеровської області, Російська Федерація, за віросповіданням – атеїст, національність – росіянин, військовозобов`язаний, рідна мова – російська, вільно володіє англійською, може читати й перекладати із словником іспанською та німецькою мовами. Офіційно не одружений (розлучений з 6 квітня 2004 року), перебуває в цивільному шлюбі, має сина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Територію країни походження (Російську Федерацію) позивач залишив 19 березня 2017 року, скориставшись повітряним сполученням, направився до Туреччини на відпочинок та лікування, де перебував до 13 квітня 2018 року на підставі посвідки на тимчасове проживання. 13 квітня 2018 року позивач з території Туреччини виїхав до України, скориставшись повітряним сполученням та прибув до міжнародного аеропорту «Бориспіль».
В подальшому, 17 квітня 2018 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У заяві-анкеті від 17 квітня 2018 року №81 позивач зазначив, що не може повернутися в країну свого походження Російську Федерацію, оскільки там його життю загрожує небезпека, незаконне позбавлення волі, кримінальне переслідування за його особисті політичні погляди, його проукраїнську позицію, проукраїнську позицію власника групи компаній «Арканада» ОСОБА_3 (з яким позивач працював), який знаходився в Криму до окупації його Російською Федерацією і висловився у підтримку української меншості в Криму під час проведення так званого «референдуму».
За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято рішення ДМС України від 25 лютого 2019 року №52-19, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .
Згідно вказаного рішення, стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято безпідставно, оскільки суб`єктом владних повноважень повно та всебічно всіх обставин, які могли б вплинути на прийняття відповідного рішення не досліджено. Суд вказав про те, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання ДМС України саме повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
При цьому, суд першої інстанції також наголосив на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів факту заподіяння моральної шкоди та не доведено безпосереднього причинного зв`язку між рішенням відповідача та його наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно частин п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.        
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Враховуючи викладене, не зважаючи на обов`язок заявника у доказуванні існування визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI обставин, відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення належить перевірити дійсне існування таких обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, звертаючись до відповідача з метою отримання захисту, позивач зазначав, що не може повернутися в країну свого походження Російську Федерацію, оскільки там його життю загрожує небезпека, незаконне позбавлення волі, кримінальне переслідування за його особисті політичні погляди, його проукраїнську позицію, проукраїнську позицію власника групи компаній «Арканада» ОСОБА_3 (з яким позивач працював), який знаходився в Криму до окупації його Російською Федерацією і висловився у підтримку української меншості в Криму під час проведення так званого «референдуму». Під час співбесіди від 27 квітня 2017 року позивач вказував, що бажає отримати статус біженця в Україні, оскільки в Росії йому загрожує переслідування і він може опинитись за гратами, у зв`язку з сфабрикованою кримінальною справою за домовленістю державних силових структур та банком «ПАО Промсвязьбанк», яку порушено відносно компанії «Тріал-Трейд», керівником якої є ОСОБА_4 , на той час позивач був там топ-менеджером. Вказав, що отримував погрози, його викликали на допити представники ФСБ, МВД, таким чином силовики хотіли щоб ОСОБА_1 дав показання проти ОСОБА_4 , що він є екстреміст, сепаратист, що через свою компанію фінансує проукраїнсько-налаштовані організації. Також позивач зазначав, що його обіцяли розмістити в ізоляторі на невизначений термін, погрожували позбавити батьківських прав на доньку його і дружину, погрожували погрожували зброєю, били, погрожували позбавити життя.
При вирішенні питання прийняття в оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Державної міграційної служби України в Київській області Семенютою Ю.Ф. складено висновок від 10 травня 2018 року (справа №2018KV0081), згідно якого для більш детального з`ясування всіх обставин справи, об`єктивності фактів, які наводить заявник, та прийняття правомірного і обґрунтованого рішення, за результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно з`ясувати ряд питань, зокрема:
- визначити реальний рівень можливих переслідувань в країні громадянської належності в разі повернення до Російської Федерації;
- встановити основні причини та мотиви виїзду заявника з країни громадянської належності;
- з`ясувати наскільки суб`єктивна сторона справи (твердження заявника) відповідає об`єктивній стороні (фактичній інформації про країну походження);
- встановити індивідуальну загрозу в умовах актуальної ситуації, що склалась, в країні громадянської належності заявника.
В подальшому, на підставі вказаного висновку 10 травня 2018 року Управлінням ДМС України в Київській області прийнято наказ №178/1 про прийняття в оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У ході перевірки існування визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI обставин, позивача було направлено на медичне обстеження, ДМС України надіслано запити начальникам ГУ (У) ДМС України в областях про надання інформації щодо особи позивача, надіслано запит до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України щодо перевірки ОСОБА_1 по дактилокартотеці АДІС «Дакто-2000», проведено додаткову співбесіду 6 липня 2018 року, направлено запит до Головного управління Національної поліції в Київській області, а також запит до Служби безпеки України.
Як вірно вказав суд першої інстанції, жодної інформації з приводу особи позивача, яка б перешкоджала чи свідчила про відсутність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отримано відповідачем не було.
До того ж, на запит ДМС України Головного управління Національної поліції в Київській області щодо перебування позивача у міжнародному розшуку повідомило про виявлення співпадінь у eASF. У зв`язку із цим, управління поліції просило призупинити процес розгляду заяви та надіслати додаткові документи. Водночас, надіславши запитувані документи, відповідач, не дочекавшись відповіді, все ж прийняв оскаржуване рішення. Як вірно вказав суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні дані щодо результатів розгляду додатково надісланих на адресу Головного управління Національної поліції в Київській області документів.
Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Частиною другою статті 2 КАС передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Не зважаючи на викладене, відповідачем не було з`ясовано та перевірено ряд обставин, на існування яких посилався позивач та які є істотними при вирішенні спірного питання надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Так, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідачем невизначено реальний рівень можливих переслідувань в країні громадянської належності в разі повернення до Російської Федерації (в матеріалах особової справи ДМС України відсутні дані щодо так званого кримінального переслідування, не встановлено можливість уточнення такої інформації через дипломатичні зв`язки на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України тощо); невстановлені основні причини та мотиви виїзду заявника з країни громадянської належності; нез`ясовно наскільки суб`єктивна сторона справи (твердження заявника) відповідає об`єктивній стороні (фактичній інформації про країну походження), не відтворена відповідна хронологія подій, з якого саме моменту позивач відчув реальну загрозу і, які дії після цього вчиняв задля максимального її відвернення (уникнення), тобто не встановлено індивідуальну загрозу в умовах актуальної ситуації, що склалась, в країні громадянської належності заявника.
На необхідності вирішення цих питань наголошувалося і в згаданому вище висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Державної міграційної служби України в Київській області Семенютою Ю.Ф. від 10 травня 2018 року (справа №2018KV0081). Даний висновок, дійсно, не є обов`язковим для Державної міграційної служби України при вирішенні питання наданні особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проте у цьому висновку досить чітко окреслено коло питань, які підлягали вирішенню при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому суд приймає до уваги цей висновок як такий, що свідчить про об`єктивне перебування у віданні відповідача переліку питань, які необхідно було з`ясувати.
Відповідач же ж приймаючи оскаржуване рішення фактично лише обмежився загальними формулюваннями щодо відсутності інформації та неподання позивачем доказів існування реальних загроз здоров`ю та життю останнього у країні його громадянської належності. Як вірно становлено судом першої інстанції, що відповідачем не витребувалось додаткової інформації (від позивача або інших компетентних органів), що могла б більш об`єктивно висвітлити ті чи інші події, які стосуються або могли б стосуватись особи, що звернулась за отримання відповідного статусу до відповідача. 
Зокрема, відповідачем не приймалось спроб встановлення обставин, які б підтвердили або спростували підстави порушення кримінальної справи щодо відповідної особи, інші обставини, які б допомогли ДМС об`єктивно встановити істину та прийняти законне рішення.
Колегія суддів наголошує на тому, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин. Тобто адміністративний суд не вправі самостійно встановлювати та перевіряти обставини, що свідчать про наявність чи відсутність підстав для прийняття суб`єктом владних повноважень певного рішення, які у встановленому законом порядку не були перевірені таким суб`єктом владних повноважень, що виступає відповідачем у справі.
З огляду на це, враховуючи компетенцію суду при розгляді та вирішенні спорів у публічних правовідносинах, колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції обрав правильний спосіб захисту порушених прав позивача, скасувавши необґрунтоване та передчасне рішення відповідача про відмову позивачу у наданні спірного статусу, а також зобов`язав ДМС України повторно розглянути заяву позивача.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов