Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.   
Доповідач -Дронська І.О.

Справа № 428/5466/19
Провадження № 22-ц/810/970/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року                                          м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:
головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Карташова О. Ю., Яреська А. В.,
за участю секретаря Вовчанської С. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області,
представник відповідача Деріглазова Маргарита Олександрівна,
розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. 04.10.2019 року в м. Сєвєродонецьк
за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
                                                         ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року позивачка ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Гребенара О.В., звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 17.11.2014 року перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, працюючи на різних посадах. З 05.03.2015 року ОСОБА_1 була переведена безпосередньо до Управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, а з 01.08.2018 року, у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, була переведена до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області.
08.04.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи в зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. 
Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки фактично відбулось скорочення чисельності працівників, а не зміна істотних умов праці та звільнення її з роботи відбулося в період її тимчасової непрацездатності, що заборонено ч.3 ст.40 КЗпП України. 
Просила суд визнати протиправним та скасувати наказ УВД ФССУ у Луганській області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2019 року №188-к; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом УВД ФССУ у Луганській області; стягнути з УВД ФССУ у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.04.2019 року до моменту фактичного поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та в межах стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу платежу за один місяць.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.
Визнано протиправним та скасувано наказ УВД ФССУ у Луганській області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2019 року №188-к.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом УВД ФССУ у Луганській області.
Стягнуто з УВД ФССУ у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.04.2019 року по 04.10.2019 року в розмірі 68481,04грн, визначеному без утримання податків та інших обов`язкових платежів, з якого підлягає відрахуванню допомога по безробіттю, отримана ОСОБА_1 за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року, включно.
Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. 
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в межах стягнення платежу за один місяць. 
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на користь держави судовий збір в розмірі 2305,20 грн. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням УВД ФССУ у Луганській області подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, скаржник просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що у зв`язку із зміною структури Управління відбулася зміна кількості штатних одиниць за посадою головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом Управління з двох одиниць до однієї. Оскільки виключили штатну одиницю за посадою, яку обіймала позивач, ОСОБА_1 було запропоновано посаду головного спеціаліста адміністративно-господарського забезпечення на період соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_4 . Лисичанського міського відділення Управління, а з часом посаду головного спеціаліста сектору адміністративно-господарського забезпечення на період соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_5 . Сєвєродонецького міського відділення Управління, тобто позивачу були запропонована посада, на якій вона могла продовжувати свою роботу відповідно до своєї спеціальності та кваліфікації та, оскільки, позивач не надала відповідачу згоди на продовження трудових відносин за новими умовами праці, її було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що в Управлінні замість процедури зміни істотних умов праці відбулася зміна в організації виробництва і праці, яка спричинила скорочення чисельності працівників, суд повинен був змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
Також скаржник вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахував, що при звільненні позивачці нараховані і виплачені вихідна допомога та допомога по тимчасовій непрацездатності за два календарних дні, 09.04.2019 року і 10.04.2019 року, що передбачено положеннями ч. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Як вбачається з відзиву а апеляційну скаргу, позивачка ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, про що зазначено представником останньої адвокатом ОСОБА_2 .
Позивачка вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що у відповідача відбулося скорочення чисельності та штату, а не зміна істотних умов праці. Також позивачка вважає незрозумілими позиції відповідача щодо застосування положень про переважне право залишення на роботі та надання інших вакантних посад, які застосовуються при скороченні штату та чисельності та вивільненні працівників та щодо пропонування 26.03.2019 року зовсім іншої посади ніж в Попередженні від 28.01.2019 року. Таким чином звільнення позивачки за п. 6 ст. 36 КЗпП України проведено відповідачем з порушенням вимог закону, оскільки фактичною підставою для її звільнення стало скорочення посади, яку позивачка обіймала, а не зміни в організації виробництва і праці із збереженням посади, яку обіймала позивачка та при яких допускається зміна істотних умов праці, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Позивачка ОСОБА_1 , яку було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останньої не надходило.
Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі позивачки, за участю представника останньої адвоката Гребенара О.В. та представника відповідача-скаржника ОСОБА_6 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника та представника позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам рішення суду першої у повній мірі не відповідає.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2017 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до УВД ФССУ у Луганській області на посаду головного спеціаліста відділу кадрів по переведенню з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, а 01.01.2018 року її було переведено на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом. 
25.01.2019 року УВД ФССУ у Луганській області видало наказ «Про зміну у структурі УВД ФССУ у Луганській області» №30-ОД, згідно з яким з 01.04.2019 року ліквідовувались відділи, сектори та посади працівників та утворювались нові відділи, сектори та посади працівників.
25.01.2019 року відбулось засідання тимчасової комісії по запропонуванню посад працівникам УВД ФССУ у Луганській області та його відділень, яка розглядала питання щодо наявності вакантних посад з 01.04.2019 року та інформацію щодо працівників, їх освіти, кваліфікації, стажу роботи, інші переваги.
07.02.2019 року позивачку попередили про зміни у структурі УВД ФССУ у Луганській області та запропонували посаду головного спеціаліста адміністративно-господарського забезпечення на період соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_7 . Лисичанського міського відділення УВД ФССУ у Луганській області, яке було викладено у листі від 28.01.2019 року №347/07-1. 
Листом від 03.04.2019 року №766-09-1 УВД ФССУ у Луганській області повідомило ОСОБА_1 , що провівши ретельний аналіз фактичного стажу, досвіду роботи та наявності пільг, було прийняте рішення запропонувати посаду головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом управління ОСОБА_8 , яка має стаж та досвід роботи з персоналом 6 років, має статус одинокої матері, а також є дуже відповідальним, виваженим та кваліфікованим спеціалістом. 
В період з 26.03.2019 року по 10.04.2019 року позивачка ОСОБА_1 була непрацездатна, що підтверджується копіями листків непрацездатності серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .
08.04.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, про що відповідач видав наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2019 року №188-к. 

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не заперечувались.

Також судом першої інстанції було встановлено, що дійсно в УВД ФССУ у Луганській області мали місце зміни в організації виробництва і праці.
Згідно з наказом начальника управління Машко Н.М. «Про зміну у структурі в УВД ФССУ у Луганській області» від 25.01.2019 року №30-ОД у структурі УВД ФССУ у Луганській області відбулись зміни, які супроводжувались ліквідацією з 01.04.2019 року відділу бухгалтерського обліку та фінансово-економічної роботи, відділу фінансового контролю та аудиту, сектору експертизи тимчасової непрацездатності відділу фінансового контролю та аудиту та утворенням з 01.04.2019 року відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду, фінансово-економічного відділу, відділу бухгалтерського обліку та звітності, сектору внутрішнього аудиту, сектору перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності, посади головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції.
Також згідно з зазначеним наказом з 01.04.2019 року був перейменований відділ з профілактики страхових випадків на відділ профілактики страхових випадків, відділ документального забезпечення  та організаційної роботи на відділ організаційної роботи та документообігу, адміністративно-господарський відділ на відділ адміністративно-господарського забезпечення.
Таким чином, з наведеного наказу «Про зміну у структурі в УВД ФССУ у Луганській області» від 25.01.2019 року №30-ОД вбачається, що при тому, що відбулись зміни у структурі в УВД ФССУ у Луганській області, посада головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом, яку обіймала позивач ОСОБА_1 , ліквідована не була. 
Як вважав суд першої інстанції, зазначений висновок підтверджується копіями штатних розкладів УВД ФССУ у Луганській області.
Так, згідно зі штатним розкладом з 01.07.2018 року у відділі по роботі з персоналом є посада головного спеціаліста (строка №17).
При цьому згідно зі штатним розкладом з 01.04.2019 року у відділі по роботі з персоналом також є посада головного спеціаліста (строка №26).
Наведені відомості зі штатних розкладів, які діяли до та після змін у структурі УВД ФССУ у Луганській області, свідчать про те, що посада головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом ліквідована не була, при тому, що відповідач пропонував позивачу переведення на іншу посаду у Лисичанському та Сєвєродонецькому відділеннях УВД ФССУ у Луганській області та перевів на цю посаду працівника ОСОБА_8

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ начальника УВД ФССУ у Луганській області Машко Н.М. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2019 року №188-к є протиправним, оскільки в судовому засіданні було встановлено та підтверджено доказами, що в УВД ФССУ у Луганській області не відбулась зміна істотних умов праці, а мали місце зміни в організації виробництва і праці, при цьому зміни в організації виробництва і праці не торкнулись посади головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом, яку обіймала ОСОБА_1 і яка ліквідована не була, при цьому доводи представника відповідача ОСОБА_6 щодо того, що відбулась зміна істотних умов праці, суд першої інстанції оцінив як помилкові та такі, що не заслуговують на увагу оскільки, як вважав суд першої інстанції, повністю спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.
Крім того, аналізуючи встановлені обставини у сукупності з положеннями ст.43 Конституції України, ст.ст. 32, 36, 40, 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачки ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом УВД ФССУ у Луганській області мало місце без законної підстави та з порушенням порядку, встановленого законом, тобто було незаконним та таким, що порушує права та інтереси позивачки, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, ОСОБА_1 має бути поновлена на роботі на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом УВД ФССУ у Луганській області, а наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2019 року №188-к підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня, наступного за днем незаконного звільнення, по день ухвалення рішення у цій справі, тобто з 09.04.2019 року по 04.10.2019 року, судом першої інстанції врахована середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , час вимушеного прогулу 14 робочих днів в квітні 2019 року, 22 робочі дні в травні 2019 року, 18 робочих днів в червні 2019 року, 23 робочі дні в липні 2019 року, 21 робочий день в серпні 2019 року, 21 робочий день в вересні 2019 року та 3 робочі дні в жовтні 2019 року, що становить 122 дні вимушеного прогулу та визначив розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість днів вимушеного прогулу, тобто 561,32 грн х 122 дні вимушеного прогулу = 68481,04 грн, який розрахований судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що середній заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки по день постановлення судового рішення у цій справі, як то передбачено ч. 2 ст. 235 КЗпП України, а не до моменту фактичного поновлення позивачки на роботі, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Згідно п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на  роботу в іншу місцевість  разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.
Частинами 3, 4 ст. 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

За доводами позивачки у роботі УВД ФССУ у Луганській області змін істотних умов праці не відбулося, а фактично мали місце зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувались скороченням чисельності або штату працівників УВД ФССУ у Луганській області, зміни в їх складі за посадою, спеціальністю тощо.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації  виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Колегія суддів вважає, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції правильно зазначено, що зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів.
Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
Зміни істотних умов праці та зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників у трудових відносинах з працівником мають різні правові наслідки та не можуть ототожнюватися.
Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом під час розгляду цивільної справи №754/8595/17-ц.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовані доводи позивачки про те, що в УВД ФССУ у Луганській області мали місце зміни в організації виробництва і праці, при цьому зміни в організації виробництва і праці не торкнулись посади головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом, яку обіймала ОСОБА_1 і яка ліквідована не була, а тому наказ начальника УВД ФССУ у Луганській області Машко Н.М. від 02.04.2019 року №188-к, яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, є протиправним та ОСОБА_1 має бути поновлена на роботі на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом УВД ФССУ у Луганській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.04.2019 року по 04.10.2019 року в сумі 68481,04 грн, який розрахований без утримання податків та інших обов`язкових платежів, при цьому колегією суддів перевірено розрахунок суду першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , який судом першої інстанції правильно розраховано у відповідності до порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 та який відповідачем не спростовується та у судовому засіданні апеляційного суду визнано вірним.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з нарахованої судом суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, повинно бути відраховано допомогу по безробіттю, отриману ОСОБА_1 за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року, включно, оскільки зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на отриману позивачем суму допомогу по безробіттю є помилковим. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.
У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зазначено: «при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення».
Посилання на правильність застосування до спірних правовідносин зазначеної правової позиції також міститься й у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 488/3841/16-ц, провадження № 61-20624св18 та від 13 листопада 2019 року у справі № 487/4874/16-ц, провадження № 61-34463св18.
Саме з цих підстав колегія суддів вважає, що скаржником не доведена необхідність зазначення у резолютивній частині оскаржуваного рішення посилання суду на необхідність відрахування із визначеного судом розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу вихідної допомоги та оплати відповідачем двох календарних днів непрацездатності  ОСОБА_1  - 09.042019 року і 10.04.2019 року.
Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що в Управлінні замість процедури зміни істотних умов праці відбулася зміна в організації виробництва і праці, яка спричинила скорочення чисельності працівників, повинен був змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити те, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з вимог позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 не заявлялась вимога про зміну формулювання причини її звільнення, а заявлялась вимога про поновлення на роботі.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права в частині необхідності відрахування із середнього заробітку ОСОБА_1  за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, отриманої ОСОБА_1 за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року, включно, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням цього зазначення з резолютивної частини оскаржуваного рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області задовольнити частково.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2019 року змінити, виключити з резолютивної частини рішення текст наступного змісту: « з якого підлягає відрахуванню допомога по безробіттю, отримана ОСОБА_1 з квітня 2019 року по вересень 2019 року, включно».
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повну постанову складено 20.01.2020 року.
Головуючий І. О. Дронська

Судді О. Ю. Карташов

А. В. Яресько