ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5600/19                                                Головуючий у І інстанції - Огурцов О.П.
                                                                                               Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

                              П О С Т А Н О В А
        І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
  07 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,     

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва  з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просила:
-          визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо здійснення перерахунку пенсії зі зменшенням індивідуальним коефіцієнтом заробітної плати з 1,20712 на 1,1682 неправомірними;
-          зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з індивідуальним коефіцієнтом заробітної плати з 1,20712  починаючи з 01.04.2018 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Відповідачем протиправно переглянуто коефіцієнт заробітної плати з 1,20712 на 1,1682, що призвело до зменшення пенсії Позивача.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року в задоволенні адміністративного позову    відмовлено повністю.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. 
Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.  Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу, по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки аби підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу. Тобто, Позивачу неправомірно було зменшено індивідуальний коефіцієнт заробітної плати з 1,20712 на 1,1682, та відповідно зменшено розмір пенсії, що порушує її права та охоронювані законом інтереси.
Відповідачем не подавався відзив на апеляційну скаргу.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1    ст. 311        КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч. 1    ст. 308        КАС України        суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, як одержувач пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
26 лютого 2018 року Позивачка звернулась до    Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві з заявою про перерахунок пенсії відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 08 січня 2019 року № 2508/02/К-9939 Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повідомило позивача, що при призначенні пенсії заробітна плата обчислювалася без урахування періодів перебування на обліку в центрі зайнятості (з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року та з 25.01.2005 року по 12.05.2005 року), у зв`язку з чим при здійсненні індивідуального перерахунку пенсії до матеріалів пенсійної справи внесені данні про заробітну плату з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року та з 25.01.2005 року по 12.05.2005 року, що призвело до зменшення коефіцієнту заробітної плати та, відповідно - до зменшення суми пенсійної виплати.
Позивачка, вважаючи, що дії Відповідача є протиправними та такими, що звужують її конституційні права, звернулась з відповідним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що до страхового стажу Позивачки зараховані періоди, протягом яких особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю, тоді як заробітна плата обчислювалась без врахування цих періодів, що не відповідає вимогам законодавства, тому органами Пенсійного фонду України правомірно було переглянуто індивідуальний коефіцієнт заробітної плати Позивача.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 113 Закону № 1058 держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.
Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до статті 4 Закону № 2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
За приписами статті 26 Закону № 2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
З матеріалів пенсійної справи вбачається, що Позивачка у періоди з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року та з 25.01.2005 року по 12.05.2005 року перебувала на обліку у центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю як особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття.
Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві листом від 08 січня 2019 року № 2508/02/К-9939 повідомило Позивачку, що при призначенні пенсії заробітна плата обчислювалася без урахування періодів перебування на обліку в центрі зайнятості (з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року та з 25.01.2005 року по 12.05.2005 року) (а.с. 14).
Відомості про врахування зазначених періодів не були відображені у індивідуальних відомостях про застраховану особу та, відповідно, не були враховані при розрахунку пенсії, оскільки у попередньому розрахунку пенсії, що проводився у 2016 році, взагалі відсутні періоди з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року.
У подальшому, на підставі скоригованих відомостей було проведено перерахунок пенсії, внаслідок чого індивідуальний коефіцієнт заробітної плати зменшився з 1,20712 на 1,16982, що призвело до зменшення розміру пенсії.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за період з з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року та з 25.01.2005 року по 12.05.2005 року не є підставою для позбавлення Позивачки права на пенсію.
Таким чином, Позивачка не повина відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості страхувальника по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку її пенсії.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а та від 01 листопада 2018 року у справі № 199/1852/15-а, від 23 липня 2019 року у справі № 617/927/17.
Вказана обставина не врахована судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому колегія суддів дійшла висновку, що Відповідачем протиправно не враховано період  перебування Позивачки на обліку у центрі зайнятості з 01.07.2000 року по 16.09.2000 року та з 25.01.2005 року по 12.05.2005 року до страхового стажу.
Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322,    325, 328,    329,     331 
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
   
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року скасувати.
Прийняти нове рішення яким адміністративний позов  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо здійснення перерахунку пенсії зі зменшенням індивідуальним коефіцієнтом заробітної плати з 1,20712 на 1,1682 неправомірними.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з індивідуальним коефіцієнтом заробітної плати з 1,20712  починаючи з 01.04.2018 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                        О.М. Оксененко