ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 листопада 2019 року 	м. Дніпро	справа № 0440/5905/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 

        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року 
          у адміністративній справі № 0440/5905/18 за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної фіскальної служби України і третьої особи: Малого підприємства «Богдан» про часткове визнання протиправними та скасування наказів від 29.03.1999 року за №196 та від 13.07.2006 року за №102/269, - 

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року задоволено поданий АТ "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" 03.08.2018 р. до суду адміністративний позов, в якому заявлялися вимоги про визнання протиправними та скасування Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року "Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності" в частині застосування до МП "Богдан", що стосується зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи 21322127, який належить АТ "АБ "РАДАБАНК", як ідентифікаційного коду юридичної особи МП "Богдан", до якого застосовані спеціальні санкції у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності, а також Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 102/269 від 13.07.2006 року "Про переведення суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині застосування до МП "Богдан", що стосується зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи   21322127, який належить АТ "АБ "РАДАБАНК", як ідентифікаційного коду юридичної особи МП "Богдан", до якого застосовані спеціальні санкції у вигляді індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права, зокрема, статті 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених ст.37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні адміністративного позову АТ "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" у повному обсязі.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в якому зазначено, що твердження апелянта не відповідають вимогам матеріального та процесуального права, зокрема, змісту ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та приписам п.4.16, п.4.3 Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених ст.37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», оскільки саме відповідач мав та має повноваження перевіряти зазначену у поданні податкового органу інформацію та звертатися до державних органів, що здійснюють контроль у сфері зовнішньоекономічної діяльності і валютний контроль із запитами про одержання додаткових матеріалів (інформації) щодо діяльності суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, які звернулися до нього з клопотанням про скасування (зміна виду, тимчасове зупинення) дії санкції. Крім того, акцентує увагу на безпідставність посилання апелянта на постанову Верховного суду від 17.07.2018 року у справі № 809/4403/15, оскільки ця справа ніяк не пов`язана з даною справою, бо у даному випадку органами ДФС не було належно перевірено статус МП «Богдан» і його реквізити, а Мінекономіки в свою чергу не вжито жодних належних дій, направлених на врегулювання спірної обставини. Вважає, що відповідач у даному випадку мав можливість уточнювати інформацію про наявність/відсутність підстав для застосування санкцій до суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності, підтвердження чого є наказ Мінекономіки України № 102/77 від 23.02.2007 р. «про внесення змін до яких наказів Міністерства економіки України», відповідно якого у зв`язку з технічними помилками, допущеними під час підготовки наказів Мінекономіки, були внесені зміни до ряду наказів, зокрема, 5-1 пункт наказу містить текст про внесення змін у графі «код ЄДРПОУ».Зазначене свідчить і можливість внесення змін у Накази № 196 від 29.03.1999 року "Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності" в частині застосування до МП "Богдан", що стосується зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи    21322127, який належить АТ "АБ "РАДАБАНК", як ідентифікаційного коду юридичної особи МП "Богдан", і Наказу № 102/269 від 13.07.2006 року "Про переведення суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині застосування до МП "Богдан", що стосується зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи 21322127, який належить АТ "АБ "РАДАБАНК".
За наведених вище обставин, позивач вважає обґрунтованим своє звернення до адміністративного суду з позовом у цій справі за захистом його прав від порушень суб`єкта владних повноважень, а рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення.
В судове засіданні апеляційної інстанції відповідач свого представника не направив та просив розглянути справу за відсутності представника міністерства економіки України, а представник позивача заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, дослідивши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві доводи щодо оскарженого судового рішення першої інстанції, а також перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин і правильність застосуваннях до них норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на нижченаведене.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, АТ "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК оскаржує накази відповідача, якими за поданням Державної податкової адміністрації України (вих. № 1266/5/22-1119 від 23.02.1999 р. вх.№3723 від 24.02.1999 р.) до МП "Богдан" було застосовано спеціальні санкції, що передбачені статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а саме: Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року "Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності", яким  починаючи з 1 квітня 1999 р. до МП "Богдан" застосовано спеціальну санкцію - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності; та Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 102/269 від 13.07.2006 р. «Про переведення суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності», яким відповідно до частини шостої ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", починаючи з 20 липня 2006 року скасовано дію спеціальної санкції - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності МП "Богдан" та застосовано до останнього спеціальну санкцію - індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.
Вирішуючи по суті спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що при застосуванні оскаржуваними наказами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 р. спеціальних санкцій до МП "Богдан" у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності та індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності, відповідачем у додатки до наказів було внесена невірна (неправдива) інформація про ідентифікаційний код юридичної особи    МП "Богдан" - 21322127, який в дійсності належить юридичній особі АТ "АБ "РАДАБАНК", що на думку останнього фактично є застосуванням вказаних спеціальних санкцій саме по відношенню до АТ "АБ "РАДАБАНК", і за висновками суду  першої інстанції означена помилка сама по собі свідчить про порушення прав та законних інтересів АТ "АБ "РАДАБАНК", яка створює перешкоди при провадженні останнім діяльності як суб`єкта господарювання незалежно від того чи було реалізовано застосування спеціальних санкцій до позивача чи ні. 
Зокрема,  суд першої інстанції наголошує на відсутності підстав для застосування до АТ «АБ «РАДАБАНК» санкцій, передбачених ст.37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», оскільки АТ «АБ «РАДАБАНК» не допускав порушень, що за висновками суду свідчать про доведеність факту порушення відповідачем у даному спірному випадку вимог ст.37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».
При цьому, суд звернув увагу на те, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не заперечуючи факт належності саме позивачу по цій справі зазначеного в оскаржуваних Наказах ідентифікаційного коду, не вирішив у досудовому порядку спір і не скасував дію спірних положень наказів стосовно АТ «АБ «РАДАБАНК», та не виключив з відповідних переліків (додатків до Наказів) відомості, які належать позивачу в частині зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи, тобто, не вчинив жодних належних дій, направлених на врегулювання спірної обставини, незважаючи на те, що підставою для застосування спеціальної санкції відповідно до вимог Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» є не наявність подання податкового органу, а порушення законодавства, а згідно законодавства діючого на час прийняття Наказів та на час звернення позивача з інформацію щодо свого порушеного права Мінекономрозвитку України мав повноваження уточнювати інформацію про наявність/відсутність підстав для застосування санкцій до суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності та можливість відмовити (скасувати) їх застосування. 
За наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що  єдиним встановленим законодавством способом належного відновлення порушених прав особи, яка звернулась до суду, у відносинах, які склалися між сторонами - є скасування спірних наказів в частині, що стосується АТ «АБ «РАДАБАНК».
Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі виходячи з визначених ч.1 ст.2 КАСУ завдань административного судочинства та прописаного у ч.4 ст.5 КАСУ обмежувального принципу щодо можливості звернення з позовом до суду адміністративної юрисдикції для вирішення публічно-правового спору. 
Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі судовою колегією виявлені такі порушення законності і обґрунтованості, які суттєво впливають на основний висновок суду першої інстанції про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов до інших висновків у цій справі.
Зокрема, судова колегія під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі звернтає увагу на те, що видані Міністерством економічного розвитку і торгівлі України накази № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 р. – взагалі не стосуються АТ «АБ «РАДАБАНК», і по своїй суті є актами індивідуальної дії, які приймалися Міністерством економічного розвитку і торгівлі України на підставі подання Державної податкової адміністрації України по відношенню до МПП «Богдан», у якого за результатом перевірки ДПА у Хмельницькій області була виявлена та зафіксована в Акті перевірки від 29.22.1995 року прострочена заборгованість у сумі 2000 дол.США, що виникла при проведенні розрахунків із ТОВ «Бонтранс». МПП «Богдан» не оскаржував вказані накази Міністерства економічного розвитку і торгівлі України накази № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 р., а виходячи зі змісту позовної заяви АТ «АБ «РАДАБАНК»  у цій справі, права та інтереси позивача, який будучи зареєстрованим як юридична особа з 1993 року здійснює зовнішньоекономічну діяльність, ніяким чином не зачіпалися протягом 19 років (з 1999 р) та відповідно з 2006 р  (12 років), і лише у грудні 2017 року за твердженням позивача, він дізнався про помилку, допущену у рядку під номером 2289 Додатку № 295 до наказу Міністерством економічного розвитку і торгівлі України № 102/269 від 13.07.2006 р.  "Про переведення суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині зазначення неправильного ідентифікаційного коду юридичної особи     МП "Богдан". 
На підтвердження вказаних у попередньому абзаці обставин, позивач долучив до матеріалів даної справи направлений ним на адресу Міністерством економічного розвитку і торгівлі України лист № 5987/02 від 18.12.2017 р. (а.с.22 т.1) в якому зазначав, що внаслідок допущеної в наказі № 196 від 29.03.1999 року помилки у написанні ідентифікаційного коду юридичної особи     МП "Богдан" - у АТ «АБ «РАДАБАНК» виникли труднощі при оформленні на Київській міській митниці ДФС пакету документів щодо митного оформлення вантажу срібних і золотих монет, постачальником яких є  «Голд Корп Австралія» на загальну суму 16898 доларів США та 12442,77 доларів США. 
Разом з тим, позивач у цій справі на вимогу апеляційного суду не надав належних доказів на підтвердження того, що допущені відповідачем описки ідентифікаційного коду МП "Богдан" у Додатку № 20 до наказу Міністерством економічного розвитку і торгівлі України № 102/269 від 13.07.2006 р. (а.с.156 т.1)  та у Додатку № 295 до  наказу Міністерством економічного розвитку і торгівлі України № 102/269 від 13.07.2006 р.  (а.с.59 т.1) – хоч якимось чином впливають на інтереси АТ «АБ «РАДАБАНК» чи порушують його права, у тому числі і при розмитнені вантажу. 
За наведених вище обставин, судова колегія звертає увагу на не доведеність позивачем позитивного впливу на нього факту скасування наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 р., які виносилися 20 і 13 років тому, та які по тексту містять в собі лише опис підстав застосування спеціальних санкцій до українських суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності (без зазначення в самих текстах наказів переліку конкретних суб`єктів) і інформацію про порядок застосування спеціальних санкцій, а також визначають контрактних осіб, на яких покладається обов`язок по доведенню цих наказів до відома митних і податкових органів, нацбанку, держадміністрацій, суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності і т.д., та осіб, на яких покладається контроль за виконанням цих наказів.
Згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
При офіційному тлумаченні ч. 1 ст. 55 Конституції України, Конституційний Суд України наводив умови, за яких суд не може відмовити у правосудді: якщо людина звернулася за захистом прав і свобод, які належать їй особисто, а не будь-яким іншим особам. Ця умова випливає також із співставлення ч. 1 ст. 55 Конституції України з ч. 3, 5, 6 цієї статті, в яких ідеться про захист «своїх» прав, тобто прав, які належать особі, яка їх захищає; якщо людина вважає, що її права і свободи, за захистом яких вона звернулася до суду:  а) порушені (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися), або  б) порушуються (щодо протиправних діянь, які тривають), або в) створюються перешкоди для їх реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі), або     г) мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зміст інших ущемлень Конституційним Судом України не розтлумачений, однак звичайне граматичне значення слова «ущемлення» дозволяє інтерпретувати його як «обмеження», що призводить до висновку про право особи звернутися до суду за захистом, якщо належні саме цій особі права або свободи обмежуються
Отже, конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним, а метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).
У п. 8 частини першої статті 4 КАС України, позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкта владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
При цьому, частиною 2 статті 5 КАС України, чітко визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 171 КАС України (що діяла на час прийняття оскаржуваних у цій справі наказів), право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Судовою практикою за результатом розгляду даної категорії справ було чітко визначено,  що таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії, оскільки право на захист – є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Тобто, у разі відсутності у особи, яка звертається до суду, прав чи обов`язків у зв`язку із виданням оскаржуваного ним нормативно-правового акту, у цієї особи не виникає і право на суовий захист, тобто правв на звернення із адміністративним позовом. 
Аналогічні положення прописані у ч.2 статті 264 КАС України (яка діяла на момент звернення позивача до суду та є чинною на даний час) – «право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт». Відповідно, в контексті вимог частини другої статті 264 КАС України, позивач звертаючись до суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, має обґрунтувати не лише зміст позовних вимог, а і факт порушення цим актом його суб`єктивних прав, свобод, інтересів. 
Вирішуючи спір даної категорії, адміністративний суд в свою чергу зобов`язаний з`ясувати два основних момента:  дійсність факту перебування суб`єкта у відносинах, які регулюються оскаржуваним нормативно-правовим актом і перебування особи (позивача) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом, що оскаржується до адміністративного суду;  а також чинність нормативно-правового акту, яким порушено права, свободи, інтереси особи (позивача).
У даній справі задовольняючи позов АТ «АБ «РАДАБАНК», суд першої інстанції не взяв до уваги, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цими рішеннями. Хоча, як зазначалося вище по тексту постанови, суд вирішуючи спір у цій справі, зобов`язаний був пересвідчитись: про належність позивача до осіб, які мають право на судовий захист відповідного охоронюваного законом інтересу; про порушення відповідного права або інтересу (встановити факт порушення), і вже залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
Тобто, якщо позивач посилається на формальне порушення закону, але за результатами розгляду справи порушення прав чи інтересу позивача не встановлено - у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відсутність порушеного права (свобод, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту у визначений законодавством способом, повинно встановлюватися при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.
В даному спірному випадку, суд першої інстанції не взяв до уваги як підставу для відмови у задоволені вимог позивача той факт, що відносно останього не було застосовано визначені спірними наказами спеціальні санкції, а АТ «АБ «РАДАБАНК» ніколи не перебував у відносинах, які регулюються наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року – який на час звернення позивача до суду також вже не мав правового значення як правовий акт ненормативного характеру (індивідуальний акт), оскільки вичерпав свою дію внаслідок його реалізації до МП «Богдан» і подальшого застосування спеціальних санкцій до МП «Богдан» наказом № 102/269 від 13.07.2006 р., який в свою чергу  як акт індивідуальної дії МЕРТ був розрахований тільки на персональне застосування до МПП «Богдан» та на час ухвалення судом першої інстанції рішення по суті у цій справі - вичерпав свою дію внаслідок його реалізації  до МП «Богдан» у 2006 році, та у звязку з втратою юридичної сили ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", яку виключено відповідно до Закону України "Про валюту та валютні операції" від 21.06.2018 р. N 2473-VIII    зі змінами введеними в дію з 07.02.2019 р. 
Наведені судовою колегією у попередньому абзаці обставини узгоджуються з приписами частини першої    статті 58 Конституції України, яка визначає, що    закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, виходячи з вищевикладеного та того, що визначені ст.37  Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спеціальні санкції до позивача не застосовувалися та на час вирішення спору по суті взагалі не    можуть вважатися такими, що продовжують діяти – рішення суду першої інстанції у цій справі судова колегія визнає таким, що ґрунтуються на не правильній юридичній оцінці фактичних обставин та таким, що прийнято без врахування вимог ч.2 ст.264 КАСУ, яка надає право оскаржувати до суду нормативно-правовий акт лише особі, щодо якої його застосовано чи яка є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, а також без огляду на приписи ч.3 ст.264 КАСУ, яка вказує на право оскарження нормативно-правового акту тільки в межах його чинності, оскільки вказана спеціальна норма пов`язує строк звернення до суду щодо оскарження нормативно-правового акта не з моментом, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушене таким актом право, а із строком (періодом) чинності такого нормативно-правового акта, що у сукупності є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі та для прийняття іншої постанови про відмову у задоволені вимог позивача.
Обговорюючи питання права позивача на оскарження до адміністративного суду наказів відповідача № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 р., колегія суддів керується спеціальною нормою - ч.2 ст.264 КАСУ, яка встановлює право оскаржити нормативно-правовий акт особою, щодо якої його застосовано, а також особами, які є суб`єктами правовідносин, у яких буде застосовуватись акт. Формулювання даної норми КАСУ вказує на відсутність на даний момент порушеного права саме позивача по цій справі, оскільки індивідуально-правові акти своїми приписами не встановлюють права та обов`язки позивача, і останній не зобов`язаний виконувати приписи оскаржуваних ним у цій справі наказів № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 р., а компетенція видавця (відповідача) цих актів індивідуальної дії – не направлена на управління поведінкою позивача.
Виходячи з того, що у даному випадку розгляд судом першої інстанції позову АТ «АБ «РАДАБАНК» відбувся з порушенням визначених ст.264 КАС України правил і процедур, судова колегія ухвалюючи рішення у цій справі про відмову в задоволені позову АТ «АБ «РАДАБАНК» виходить перщ за все з відсутності у позивача права на судовий захист за поданим ним до суду позовом, оскільки: АТ «АБ «РАДАБАНК» не перебуває у правовідносинах, що регулюються оскаржуваними до адміністративного суду Наказами № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 року і цими наказами не зачіпаються права та інтереси позивача; а позов у цій справі поданий поза межами встановленого частиною третьою статті 264 КАС України строку (який є присічним) і стосується питання скасування наказів відповідача ідивідуальної дії, які є вже нечинними та не можуть бути застосовані безспосередньо до позивача.
При цьому, судова колегія ще раз наголошує, що у даному спірному випадку позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено порушення прав АТ «АБ «РАДАБАНК» наказами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 року. Колегією суддів в свою чергу встановлено, що суб`єктивні твердження позивача в дійсності не мають об`єктивної основи, оскільки стосуються виключно суб`єкта господарської діяльності МП "Богдан", до якого і було застосовано спеціальні санкції.
Наведена позиція апеляційного суду повністю узгоджується з новою редакцією ст. 124 Конституції України, яка набрала чинності 30 вересня 2016 року і містить норму, згідно з якою юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, акцентуючи саме на факті наявності спору. При тому, що попередня редакція передбачала конституційну гарантію того, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто, з вересня 2016 року юрисдикція суду була звужена виключно до вирішення спорів. Аналогічних змін зазнали й положення ст. 2 КАС України, які визначають завдання адміністративного судочинства.
Зазначені зміни до Конституції України варто враховувати, застосовуючи рішення Конституційного Суду України стосовно тлумачення попередньої редакції ч.2 ст.124, зокрема, від 23 червня 1997 року        № 2-зп (справа 3/35-313), в якому роз`яснюється, що  за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. 
Важливо також, що в новій редакції ст. 6 КАС України щодо права на звернення до суду та способів судового захисту акцентується на спрямованість адміністративного судочинства саме на захист законних інтересів (у попередній редакції КАС України в ст.5 поняття «інтерес» було вжите в загальному значенні). Крім того, в новій редакції КАСУ до основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено неприпустимість зловживання процесуальними правами та, відповідно, визначено зловживанням правом, серед іншого, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (ст.2 та 45).
Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія, і лише у такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи.
Виходячи з того, що відмінною ознакою дій і рішень суб`єкта владних повноважень є наявність в них змісту управління особою, здійснення щодо неї влади, шляхом впливу на її права і обов`язки, а позивач у цій справі взагалі не зазначив які саме його права чи законі інтереси порушуються наказами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 р., також як і не довів суду належними доказами яким чином відбувається  порушення прав чи законних інтересів АТ «АБ «РАДАБАНК» та які саме права чи інтереси банку будуть відновлені у разі визнання протиправними та скасування зазначених наказів, судова колегія вважає, що адміністративний суд не має правових підстав для задоволення вимог позивача у обраний ним по цій справі спосіб, оскільки обов`язковою умовою здійснення судового захисту є наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу, і доведеність цього саме позивачем.
З приводу згаданого позивача випадку  оформлення на Київській міській митниці ДФС пакету документів щодо митного оформлення вантажу срібних і золотих монет, постачальником яких є  «Голд Корп Австралія» на загальну суму 16898 доларів США та 12442,77 доларів США, судова колегія звертає увагу на те, що вказаний випадок не тільки не підтверджений позивачем належними доказами, а й вочевидь не пов`язаний з допущеною відповідачем помилкою в зазначенні ідентифікаційного коду юридичної особи   МП "Богдан" в Додатку до наказу № 196 від 29.03.1999 року.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Відповідно, якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18).
Отже, позивачем ініційовано спір у цій справі про скасування наказів № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 р. фактично внаслідок втручання у його господарську діяльність Київської міської митниці ДФС, що не є предметом спору у цій справі. Водночас, позивачем не надано суду відповідно до вимог ст.77 КАСУ будь-яких об`єктивних доказів про порушення його прав та інтересів, а судом в свою чергу беззаперечно не встановлено факту порушення прав позивача саме оскаржуваними рішенням відповідача.
Виходячи з аналізу положень п.2 ч.1 ст.4 КАСУ (в якій надається визначення терміну «публічно-правовий спір»), п.7 ч.1 ст.4 КАСУ (в якій надається визначення терміну «суб`єкт владних повноважень»), п.19 ч.1 ст.4 КАСУ (що містить визначення терміну «індивідуальний акт») ч.1 ст.19 КАС України (що містить перелік публічно-правових  справ,  на  які поширюється юрисдикція  адміністративних  судів), колегія суддів зазначає, що публічно-правовим спором за нормами    КАС України    є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір, що на думку судової колегії свідчить про можливість розгляду в порядку адміністративного судочинства не всіх  публічно-правових  спорів,  а  лише  тих,  які  виникають  у результаті  здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до  підсудності інших судів, або до вирішення спору у іншому позасудовому порядку. 
Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Відповідно, для того, щоб особі було надано судовий захист, адміністративний суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Надаючи правову оцінку встановленим фактичним обставинам, судова колегія бере до уваги, що згідно діючого в період 1999 р - 2006 р. законодавства у    сфері ЗЕД, зокрема, ч.2    ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", чітко було визначено, що застосування санкцій Мінекономрозвитку України здійснювалося виключно за    поданням органів доходів і    зборів та    контрольно-ревізійної служби, правоохоронних органів, органів Антимонопольного комітету України, національної комісії, що    здійснює державне регулювання у    сфері ринків фінансових послуг,   Нацбанку України або    за    рішенням суду, і відповідно, саме ініціатори подання щодо застосування санкцій моли б направляти Мінекономрозвитку України матеріали про    скасування (зміну виду, тимчасове зупинення) спеціальної санкції, якщо суб`єктами ЗЕД або іноземними суб`єктами господарської діяльності, до    яких застосовано санкції, усунуто допущені порушення законодавства України або    вжито практичних заходів, що    гарантують виконання Закону про    ЗЕД та/або    пов`язаних з    ним законів України, з інформуванням суб`єктів ЗЕД про застосування (скасування, зміну виду, тимчасове зупинення дії) санкцій шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку України за адресою: http//www.me.gov.ua.
При цьому, законодавець однозначно визначився, що за    недостовірність зазначеної в    Поданнях інформації щодо застосування, а    також скасування, зміну виду, тимчасового зупинення дії санкцій, на підставі яких приймаються відповідні рішення Мінекономрозвитку України - відповідальність несе саме ініціатор Подання, що чітко прописано у п.16 ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність подання податкового органу не підставою для застосування спеціальної санкції відповідно до вимог Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».
Однак, у даній справі, суд першої інстанції задовольнив заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними та скасування Наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 року в частині зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи 21322127, який належить АТ "АБ "РАДАБАНК", як ідентифікаційного коду юридичної особи МП "Богдан", до якого застосовані спеціальні санкції, і тим самим відповідальність за    недостовірність інформації в частині зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи при застосуванні до МП "Богдан" спеціальних санкцій у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності та переведення на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності – і тим самим фактично відповідальність була покладена судом не на ініціатора подання (Державну фіскальну службу України), а на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, що суперечить приписам Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Положенням порядку застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій.  
Помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що МЕРТ не вчинялося жодних належних дій, направлених на врегулювання спірної обставини за зверненнями позивача, що й стало підставою для скасування судом наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, що на думку суду першої інстанції є єдиним встановленим законодавством способом належного відновлення порушених прав АТ «АБ «РАДАБАНК» у відносинах, які склалися між сторонами.
Зокрема, твердження позивача про невиконання МЕРТ України своїх повноважень стосовно уточнення інформації про наявність/відсутність підстав для застосування санкцій до суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності та можливості відмови (скасування) їх застосування – спростовується долученими до матеріалів справи письмовими доказами, аналіз яких свідчить, що після отримання від АТ «АБ «РАДАБАНК» листів від 12.12.2017 № 5904/02 (а.с.21 т.1), від 18.12.2017 № 5987/02 і № 6032/02 (а.с.22-23 т.1), МРЕТ України з метою точного ідентифікування субєкта зовнішньоекономічної діяльністі зверталось з відповідним запитом від 21.12.2017 р. вих.№ 4102-11/48050-03 (а.с.26 т.1) до Державної фіскальної служби України, який в свою чергу повідомляв МРЕТ України листами від 28.12.2017 р. № 2207/5/99-99-14-06-02-16 (а.с.24) і від 19.01.2018 р № 1950/6/99-99-14-06-02-15 (а.с.28) та АТ «АБ «РАДАБАНК» листом № 22685/6/99-99-14-06-02-15 від 06.07.2018 (а.с.32) - про відсутність підстав та повноважень у нього для ініціювання скасування наказів МРЕТ України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 року, якими було застосовано спеціальні санкції до МПП "Богдан", і які не стосуються АТ «АБ «РАДАБАНК», що у сукупності свідчить про виконання МРЕТ України покладених на нього повноважень (п.15 ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність") про уточнення інформації  у  державного органу,  що  здійснює  контроль  у  сфері  зовнішньоекономічної діяльності  шляхом  запитування інформації щодо АТ «АБ «РАДАБАНК», який звернувся  з  клопотанням  про скасування дії санкцій, що застосовувалися до МПП "Богдан" за поданням ДФС України.
Отже, незважаючи навіть на те, що положеннями ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" взагалі не передбачено право звернення АТ «АБ «РАДАБАНК» (як суб`єкта ЗЕД) з вимогою про скасування спеціальних санкції, які відносно нього не застосовувалися, МРЕТ України належним чином та у передачений законом спосіб вживав  заходи, направлені на врегулювання спірної обставини, тому висновки суду першої інстанції про не вчинення відповіачем жодних належних дій для досудового вирішення існуючї ситуації – є безпідставними.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Оскільки повноваження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та підстави для скасування спеціальних санкцій чітко та обмежено були визначені у період 1999-2018 р.р. Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" (інших підстав ні ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" ні Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених    статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" – не передбачає), а дія наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року не продовжувалася за  рішенням суду відповідно до ч.7 і ч.8 ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та була зупинена відповідно до ч.6 ст.37 цього Закону шляхом переведення МПП "Богдан" на індивідуальний режим ліцензування Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 102/269 від 13.07.2006 р. «Про переведення суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності», який став нечинним у звязку з набуттям чинності Закону про валюту, який виключив ст.37 із Закону про зовнішньоекономічну діяльність  (ЗЕД), а разом з нею й можливість подальшого застосування спеціальних санкцій.
Таким чином, описаний в рішенні суду першої інстанції факт досудового вирішення позивачем спірного питання також не слугувати підставою для скасування наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 року, тим більш, що відомості про ідентифікаційні коди юридичних осіб містяться у відповідних Додатках до наказів, а не в самих наказах Міністерства економічного розвитку і торгівлі України: № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 року 
Наведене у сукупності свідчить про відсутність правових підстав для скасування наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року і № 102/269 від 13.07.2006 року (в тому числі і в частині зазначення у відповідних Додатках до наказів ідентифікаційного коду юридичної особи) на підставі ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та відповідних норм Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених ст.37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", у зв`язку з чим, судова колегя дійшла висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його вимог по цій справі.
Реалізація Мінекономрозвитку владних функцій при внесенні змін у відповідні Додатки до наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 196 від 29.03.1999 року та № 102/269 від 13.07.2006 року стосовно виправлення помилки при зазначені ідентифікаційного коду МПП "Богдан", який належить іншій юридичні особі АТ «АБ «РАДАБАНК» - виходить за межі предмету доказування у даній справі (оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися), і може мати своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб`єкта владних повноважень, покладених на нього законом, тому вказане питання судовою колегією навіть не обговорюється.
Підсумовуючи встановлені у цій справі обставини, судова колегія визнає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року – скасувати та прийняти у справі інше рішення, яким у задоволені адміністративного позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної фіскальної служби України і третьої особи: Малого підприємства «Богдан» про часткове визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29.03.1999 року за №196 та від 13.07.2006 року за № 102/269 відмовити в повному обсязі.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
  
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник