ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«23» січня 2020 року м. Херсон

Справа № 648/2041/19 
Провадження № 22-ц/819/43/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя – доповідач)	Воронцової Л. П.	
суддів:	Ігнатенко П. Я.,	
  	Полікарпової О. М.	
секретар	Шибінська А. Л.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Сокирко Л. М. від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення безпідставно стягнутих грошових коштів, 

В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з вище зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 5 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, з неї на користь відповідача було стягнуто 1 111 грн 41 коп. в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором без номера від 24 вересня 2010 року.
Однак, з її платіжної картки для погашення простроченої заборгованості відповідачем списано 12 914 грн 64 коп. 
Позивач вважала, що АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списано з її платіжної картки грошові кошти в сумі 11 803 грн 23 коп. та просила суд стягнути з останнього на свою користь грошові кошти в сумі 11 803 грн 23 коп.
Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з  АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 11 803 грн 23 коп. та судовий збір на користь держави у розмірі 768 грн 40 коп.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що Банк, на підставі укладеного між ним і позичальником – ОСОБА_1 кредитного договору, мав розпорядження останньої на списання грошових коштів з її рахунків при наявності на них необхідних коштів в межах сум, які підлягають сплаті (договірне списання), тобто дії Банку щодо списання коштів з рахунків є законними та здійснені за розпорядженням позивача, що виключає підстави для визнання дій Банку неправомірними та стягнення списаних коштів як безпідставно отриманих, оскільки останній мав право вчиняти такі дії.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її відхилити за безпідставністю, рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні представник Банку доводи апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити, після оголошення у справі перерви, в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи, тому суд вважає можливим продовжити розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просить її відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що повноважень Банку на списання з її картки грошових коштів не надавала, Умови і Правила, на які посилається відповідач не підписувала, а судовим рішенням встановлено, що вона має заборгованість перед Банком в розмірі 1 111,41 грн, тому Банк безпідставно списав з її рахунку на погашення заборгованості 12 914,64 грн.
Заслухавши пояснення доповідача, сторін та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, що позивач вчиняла розрядження щодо списання/перерахунку коштів, або будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунку, тобто з рахунку позивача списання коштів було вчинено відповідачем незаконно, у сумі, яка перевищила суму заборгованості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, це встановлено судом та сторонами не заперечується, 24 вересня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір приєднання, згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 5 лютого 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 1 111 грн 41 коп. в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором без номера від 24 вересня 2010 року /а. с. 2 – 3/.
АТ КБ «ПриватБанк» за період з квітня 2017 року по березень 2019 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, здійснив в автоматичному режимі списання грошових коштів, які надійшли на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 на загальну суму 12 914,64 грн /а. с. 4 – 17/.
Частиною першою статті 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно з частиною другою статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).
Згідно з пунктом 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У разі відкриття банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до приписів статті 1071 ЦК України, вправі списати кошти з такого рахунку лише за розпорядженням клієнта.
За відсутності такого розпорядження кошти можуть бути списані за рішенням суду, а також у випадках встановлених законом або договором.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала його тим, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно, без її розпорядження та згоди, списало з належного їй банківського рахунку грошові кошти в загальному розмірі 12 914,64 грн.
АТ КБ «Приватбанк» у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, як підставу списання коштів, посилалося на Тарифи банку та Витяг з Умов та Правил, викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, як невід`ємні частини, укладеного між сторонами кредитного договору від 24 вересня 2010 року.
Умовами та Правилами, долученими відповідачем до відзиву на позов, визначено, зокрема, що клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з карткового рахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунку.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вказані Умови та Правила розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочину містили умови, зокрема щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості за кредитним договором.
Крім того, роздруківка із сайту відповідача не може бути належним доказом у справі, оскільки інформація у ній повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони – банку, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу укладення кредитного договору (24 вересня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (липень 2019 року), тобто банк міг додати до відзиву на позов Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані   ОСОБА_1 . Умови та Правила, відсутність в заяві-анкеті домовленості сторін щодо права ПАТ КБ «ПриватБанк» на списання грошових коштів з рахунків позивача, надані банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з позивачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Витяг з Умов та Правил, який міститься в матеріалах справи, не містять підпису позивача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 вересня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді право банку списувати кошти з рахунків позивача, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті за кредитним договором.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За таких обставин посилання АТ КБ «ПриватБанк» на Умови та Правила, як на підставу правомірного списання коштів з рахунку позивача до уваги колегією суддів не приймаються.
Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» з рахунку позивача списав в автоматичному режимі 12 914,64 грн, а рішенням суду від 05 лютого 2019 року визначено розмір заборгованості ОСОБА_1 та стягнуто з останньої на користь Банку 1 111,41 грн, тому підстав для списання Банком 11 803,23 грн (12 914,64 грн – 1 111,41 грн) не було. За вказаних обставин відшкодуванню позивачу підлягає сума, яка складає різницю між загальним розміром коштів автоматично списаних банком на погашення кредитної заборгованості та розміром заборгованості, визначеної судовим рішенням.
Таким чином, суд першої інстанції врахував вище зазначені норми права, встановлену судовим рішенням заборгованість і дійшов обґрунтованого висновку про те, що Банк, у порушення вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України, належними і допустимими доказами не довів свого права на списання коштів з рахунку позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 803,23 грн.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», про те, що на підставі укладеного між Банком і позичальником – ОСОБА_1 кредитного договору, він мав розпорядження останньої на списання грошових коштів з її рахунків при наявності на них необхідних коштів в межах сум, які підлягають сплаті (договірне списання), тобто дії Банку щодо списання коштів з рахунків є законними та здійснені за розпорядженням позивача, що виключає підстави для визнання дій Банку неправомірними та стягнення списаних коштів, оскільки останній мав право вчиняти такі дії, до уваги колегією суддів не приймаються та підлягають відхиленню, як безпідставні.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» не ґрунтуються на законі, не містять нові факти чи засоби доказування, висновки суду не спростовують та підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.
Дата складання повного судового рішення 24 січня 2020 року.

Головуючий Л. П. Воронцова 

Судді: П. Я. Ігнатенко 

О. М. Полікарпова