П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4476/19	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача -Стас Л.В.,
суддів: Шеметенко Л.П., Турецької І.О.,
за участю секретаря - Худика С.А.,
за участю представника апелянта - Погожого Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:
- визнати протиправними дії з прийняття рішення від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1;
- скасувати рішення від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1;
- зобов`язати поновити статус біженця громадянину Афганістану ОСОБА_1, який було надано відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2014 року №95-14.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що рішення про втрату статусу біженця №161-19 від 18 квітня 2019 року прийнято незаконно, є протиправним та повинно бути скасовано, оскільки з України до Афганістану позивач не виїжджав, а тому відсутнє встановлене відповідачем порушення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08 липня 2011 року (далі - Закон №3671-VI).
Вказав, що 12 грудня 2017 року Одеським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову за якою задоволено його адміністративний позов до Державної міграційної служби України шляхом визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №624-16 від 02 грудня 2016 року про скасування рішення про визнання біженцем від 12 березня 2014 року №95-14. Зобов`язано Державну міграційну службу України видати позивачу, у встановленому законом порядку, посвідчення біженця та проїзний документ.
Зазначив, що після його неодноразових звернень та заяв, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року була виконана Державною міграційною службою України лише частково, а саме в частині видачі посвідчення біженця. У частині видачі проїзного документу постанова суду не виконана до теперішнього часу.
На підставі викладеного, позивач змушений був 20 травня 2019 року звернутися до Міністерства внутрішніх справ України із заявою про вчинення головою Державної міграційної служби України Соколюк М.Ю. кримінального правопорушення за ст. 367 Кримінального кодексу України. Однак, жодних дій, спрямованих на внесення наданих позивачем відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснення досудового слідства даним органом досудового слідства не вчинялося.
11 липня 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на протиправну бездіяльність Шевченківського УПГУНП у м. Києві щодо не внесення відомостей до ЄРДР. На теперішній час справа знаходиться на розгляді.
Також, позивач зазначив, що на теперішній час є незрозумілими дії Державної міграційної служби України в частині скасування рішення від 12 березня 2014 року за №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1, оскільки ДМС України раніше вже було винесено рішення про скасування вказаного рішення (рішення №624-16 від 02 грудня 2016 року) та справа знаходиться на розгляді у судових інстанціях.
Крім того, позивач зазначив, що з 2014 року він перебуває на території України на законних підставах, має постійне місце реєстрації та проживання, працює; позивачу було продовжено строк дії статусу біженця до 12 березня 2024 року; з моменту отримання позивачем статусу біженця минуло більше чотирьох років, у позивача сформувався певний уклад життя, виникли зв`язки з оточенням; позивач став на облік платників податків в Україні та отримав облікову картку платників податків.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 .
Зобов`язано Державну міграційну службу України поновити статус біженця громадянину Афганістану 
ОСОБА_1 задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна міграційна служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги, Державна міграційна служба України зазначила, що позивач використав Об`єднані Арабські Емірати (ОАЕ) у якості транзитної країни для потрапляння до Афганістану.
Також апелянт посилався на те, що під час проживання на території України в статусі визнаного біженця позивач двічі здійснював виїзди за кордон. Перший виїзд здійснено у період 23 січня 2015 року по 18 березня 2015 року, другий виїзд здійснено у період 30 січня 2016 року по 13 квітня 2016 року. За фактом виїздів листом ДСІОБГ ДМС від 13 квітня 2016 року №8.6/24-10 ініційовано перевірку обставин у відповідності до статті 11 Закону №3671-VI (втрата статусу біженця), підтвердження з інформаційно-аналітичної підсистеми «Аркан» (роздруківка) долучаються до подання (додаток № 1, на 1 арк.). В ході проведеної перевірки підтвердити або спростувати факт виїздів позивача до країни громадянської належності (Афганістан) не вдалося можливим, водночас з боку біженця логічних пояснень щодо виїздів саме до м. Дубай (ОАЕ) надано не було. Зокрема, позивач не зміг пояснити або підтвердити мету перебування в ОАЕ, місце проживання в м. Дубай, порядок в`їзду до ОАЕ іноземних громадян, в нього також відсутні будь-які документальні підтвердження неодноразових виїздів до ОАЕ, зокрема авіаквитки, фотокартки чи інші подібні докази. Окрім того, у позивача відсутні будь-які докази погроз або переслідування, будь-які документи під час звернення від 2012 року до ГУ ДМС України в Одеській області він не надав, особистих погроз з боку представників «Талібу» не зазнавав.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, громадянин Афганістану ОСОБА_1 , зазначив, що він дійсно виїжджав двічі за кордон під час перебування на території України. Вперше виїжджав у січні 2015 року до дядька, який проживає у м. Дубаї. Пробув там 1,5 місяця. Весь цей час нічим не займався, відпочивали з дядьком: були на морі, їздили по дорогах, бачили високі будинки, ресторани. Адресу проживання дядька не знає. Виїжджав на підставі проїзного документу ТО 003519, відмітки про перетин кордону не проставлялися. Вдруге покинув територію України 30 січня 2016 року, квитки до м. Дубай (ОАЕ) замовляв дядько, проте виїжджав позивач до друзів та однокласників. Проживав у квартирі з друзями, які орендували житло, адреси не пам`ятає, нічим не займався. В Україну повернувся 13 квітня 2016 року, авіарейсом Дубаї-Київ, в Україні ставили відмітки про перетин кордону. Також позивач вказав, що не виїжджав до інших країн під час перебування на території ОАЕ. Доказів на підтвердження факту перебування на території ОАЕ не має, оскільки під час першої поїздки у 2015 році позивач втратив у м.Дубай свій рюкзак та телефон, а під час другої поїздки нічого не купляв, не фотографував.
Зазначив, що під час першого та другого звернень за міжнародним захистом надавав однакову інформацію стосовно переслідування на території Афганістану. 
Відповідно до приписів статті 310 КАС України справу розглянуто у відкритому судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Хост, за національністю - пуштун, за віросповіданням - іслам - суніт.
ОСОБА_1 вперше звернувся за наданням міжнародного захисту 24 грудня 2007 року, зазначивши у заяві №230, що мріяв стати військовим, як батько. У 2005 році пішов на службу до американської військової бази «Капай». Проходив службу на блокпості, охороняв провінцію від талібів. Позивачу почали погрожувати спочатку через знайомих, потім присилали листи з погрозами. На дім позивача кинули бомбу, проте бомба потрапила на город. Під час першого звернення позивач зазначив, що потрапив на територію України з Афганістану нелегально 22 грудня 2007 року, місто Київ..
Рішенням Держкомнацрелігій України від 19 червня 2008 року №524-08 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця (а.с. 114 т.1).
Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку, у зв`язку з чим суд першої інстанції відхилив твердження позивача, що в подальшому він не звертався за міжнародним захистом, а надання йому статусу біженця було продовженням першої процедури (справа №2-а-10329/08/1570).
16 листопада 2012 року позивач повторно звернувся за наданням міжнародного захисту із заявою №443, в якій зазначив, що працював звичайним водієм в міжнародній організації «ISAF» при американській базі в провінції «Хост», вивозив вантажі, контейнери. З 2005 року на адресу позивача почали надходити листи з погрозами від ісламського угрупування «Талібан» з погрозами припинити своє співробітництво з іноземцями, проте позивач не виконав вимог цієї організації. В кінці січня 2007 року на будинок позивача був кинутий саморобний вибуховий пристрій, що призвело до руйнування частини будинку. В матеріалах особової справи наявні листи з погрозами на адресу позивача, з офіційним перекладом, що були надані ним особисто під час другого звернення до органів міграційної служби. 
Рішенням Державної міграційної служби України №95-14 від 12 березня 2014 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 визнаний біженцем, відповідно до п.1 ч.І ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особу, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань та належності до певної соціальної групи (а.с. 79, т. 2).
13 квітня 2016 року на адресу Головного управління листом ДСІОБГ ДМС №8.6/2410- 16 надійшло клопотання Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України від 13 квітня 2016 року №43/2446 щодо припинення вказаним іноземним громадянином статусу біженця у зв`язку з можливим відвідуванням ним країни громадянської належності. Вказано, що останній не надав логічно впорядкованого пояснення щодо свого перебування в ОАЕ (де проживав, чим займався, які місця відвідував). Водночас, з`ясовано, що під час співбесіди 15 квітня 2016 року він повідомив іншу інформацію про причини та обставини залишення країни громадянської належності, ніж та, що міститься в матеріалах особової справи №008 12/469, і яка стала підставою для визнання його біженцем, а також, іншу інформацію, ніж повідомлена ним на час звернення за наданням статусу біженця у 2007 році (о/с №07/233). Останнє дало підстави для ініціювання Головним управлінням процедури скасування рішення про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с.139-140 т.2).
Підставою для такого висновку став лист ТОВ "Аероклуб-АМС" від 13 квітня 2016 року №04/А стосовно перевезення громадянина Афганістану ОСОБА_1 , в якому повідомлено: мовою оригіналу «3. Также в бронировании присутствовал перелет Дубай - Кабул рейсом авиакомпании SafiAirways №202 31/01/2016 г. Бьіл ли оформлен авиабилет на данный маршрут и был ли перевезен пассажир по данному маршруту не представляется возможным, так как рейс вьполнялся другой авиакомпанией».
18 квітня 2016 року Управлінням з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено подання про скасування рішення щодо визнання біженцем. У зазначеному поданні вказано, що позивач, окрім викладеного, також приховує важливі факти щодо перебування у м. Дубаї з метою укривання виїзду до Афганістану, що з урахуванням повернення особи до України може вважатися елементом користування захистом країни громадянської належності та є підставою для втрати статусу біженця, (а.с. 121-128, т. 2)
02 грудня 2016 року ДМСУ прийнято рішення №624-16 про скасування рішення ДМС України від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем у зв`язку з повідомленням ним недостовірних відомостей, що стали підставою для визнання його біженцем (а.с. 115-119, т. 2).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі №815/3622/17 відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянину Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02 грудня 2016 року №624-16 та зобов`язано повернути посвідчення біженця (а.с. 95-99, т. 2).
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року задоволено апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 . Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нову постанову. Задоволено адміністративний позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №624-16 від 02 грудня 2016 року про скасування рішення про визнання біженцем від 12 березня 2014 року №95-14. Зобов`язано Державну міграційну службу України видати громадянину Афганістану ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку, посвідчення біженця та проїзний документ (а.с. 72-77, т. 2).
Позивачу видано посвідчення біженця ПБ НОМЕР_1 . Проїзний документ позивачу не видано до теперішнього часу.
12 березня 2018 року Державна міграційна служба України звернулась до Верховного суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року. Згідно ухвали Верховного суду від 19 квітня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження. На теперішній час справа не розглянута.
07 травня 2018 року начальник відділу по роботі з шукачами захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А. звернувся до заступника начальника Головного управління начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Максименка А.В. з доповідною запискою, у якій вважав за необхідне провести додаткову перевірку обставин, що слугували визнанню громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем, у відповідності до ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», шляхом початку відповідної процедури від 07 травня 2018 року (а.с. 46-47, т. 2).
09 квітня 2019 року заступником начальника Головного управління начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Максименком А.В. затверджено подання про скасування рішення ДМС України від 12 березня 2014 року №94-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 210-219, т. 1).
18 квітня 2019 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №161-19 про скасування рішення ДМС України від 12 березня 2014 року №94-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1, у зв`язку з повідомленням ним недостовірних відомостей, пред`явлення фальшивих документів, що стали підставою для визнання його біженцем (а.с. 201-206, т. 1).
Наказом №83 від 03 травня 2019 року вилучено посвідчення біженця серії НОМЕР_2 громадянина Афганістану ОСОБА_1 у зв`язку із рішенням про скасування рішення про визнання біженцем, та визнано посвідчення біженця таким, що втратило свою чинність (а.с.199 т.1).
У рішенні №161-19 від 18 квітня 2019 року вказано, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року підтверджено законність прийняття рішення ДМС України про визнання ОСОБА_1 біженцем. При цьому, суперечності у твердженнях ОСОБА_1 щодо причин та обставин залишення території країни громадянської належності, повідомлені під час звернень у 2007 і 2012 роках та під час співбесіди 15 квітня 2016 року, викликані часовим фактором.
Разом з тим, не встановлено, з яких причин особа, яка під час співбесід не повідомляла про проблеми з пам`яттю і під час медичного огляду на території України була визнана здоровою (арк. 211, о/с № 12/469), всього лише через три з половиною роки після визнання біженцем забула суттєві події із свого життя і не може пригадати: була військовослужбовцем і мала доступ до потрібної Талібан інформації, чи вільнонайманим водієм вантажівки; розвозила вантажі чи патрулювала на блокпості і не пропускала представників Талібан на підконтрольні уряду Афганістану території, а також, що на підтвердження своєї історії надала до Головного управління у 2012 копії документів з перекладом українською мовою, зробленим на території України; частину його будинку було зруйновано вибуховим пристроєм, чи останній потрапив на город.
Останнє дало підстави Головному управлінню повторно ініціювати додаткову перевірку обставин визнання ОСОБА_1 біженцем, про що його було повідомлено листом від 07 травня 2018 року №5/1-375 та запрошено на співбесіду 18 травня 2018 року. 
Як зазначено відповідачем у рішенні №161-19 від 18 квітня2019 року, з аналізу інформації, яку ОСОБА_1 надав під час звернень у 2007 році, 2012 році, під час співбесіди 15 квітня 2016 року та під час судових засідань, можна зробити висновок, що через відмову у наданні статусу біженця у 2007 році він при повторному зверненні за захистом в Україні у 2012 році змінив деталі причин та обставин залишення ним Афганістану, які він повідомив під час першого звернення у 2007 році таким чином, щоб вони відповідали копіям документів, які він надав для долучення до матеріалів особової справи № ODS 12/469.
У рішенні вказав, що з огляду на те, що ОСОБА_1 надав під час першого звернення жодних підтверджуючих документів своєї історії, під час другого звернення деталі історії змінив та надав копії документів, які цю історію підтверджують, а під час співбесіди 15 квітня 2016 року навіть не згадав, що такі документи надавав до Головного управління, є серйозні підстави вважати, що під час звернення за захистом у 2012 році він надав недостовірні відомості про причини та обставини залишення країни громадянської належності, ніж повідомлені під час першого звернення у 2007 році, коли він тільки-но прибув на територію України, і обставини проживання в Афганістані ще не встигли стертися з його пам`яті, які він не підтвердив документально.
В оскаржуваному рішенні зазначено, що з огляду на наведене, а також той факт, що під час останньої співбесіди іноземець повідомляє про інші обставини справи, ніж під час звернення із заявою, та спростовує долучення до особової справи копій документів у 2012 році, є серйозні підстави вважати, що останній завідомо надав об`єктивно недостовірні відомості про обставини залишення країни громадянської належності та пред`явив фальшиві документи, які стали підставою для надання йому статусу біженця, тому відповідне рішення ДМС України повинно бути скасоване в установленому порядку.
Не погоджуючись із вищевикладеним позивач звернувся з даним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення ДМС України від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 було прийнято з тих же фактичних і юридичних підстав, що і рішення ДМС України №624-16 від 02 грудня 2016 року, яке визнано протиправним та скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року по справі №815/3622/17.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно ч.1 ст.11 Закону №3671-VI, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:
1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);
2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;
3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;
5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;
6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.8 ст.11 Закону №3671-VI, уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.
Відповідно до ч.9 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.10 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Відповідно до ч.14 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи оскаржуване рішення від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1, Державна міграційна служба України фактично вдається в тлумачення і аналіз тих доказів, які досліджувалися Одеським апеляційним адміністративним судом під час винесення постанови від 12 грудня 2017 року по справі №815/3622/17, і не погоджуючись з певними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції, ДМС України повторно з підстав, викладених в рішенні №624-16 від 02 грудня 2016 року, приймає рішення про скасування рішення Державної міграційної служби України про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 
Тобто, оскаржуване рішення ДМС України від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 було прийнято з тих же фактичних і юридичних підстав, що і рішення ДМС України №624-16 від 02 грудня 2016 року, яке визнано протиправним та скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року по справі №815/3622/17.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про скасування рішення Державної міграційної служби України від 18 квітня 2019 року №161-19 щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 ; зобов`язання Державну міграційну службу України поновити статус біженця громадянину Афганістану ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог, з метою повного захисту порушених прав позивача, та визнав оскаржуване рішення протиправним.
Також на думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову в частині визнання протиправними дії Державної міграційної служби України щодо прийняття рішення від 18 квітня 2019 року №161-19 про скасування рішення від 12 березня 2014 року №95-14 про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 , оскільки визнання протиправними дії Державної міграційної служби України з прийняттям оскаржуваного рішення не є належним способом захисту порушеного права позивача.
Дії відповідача щодо прийняття рішення є складовою самого рішення, а тому прийняття судом першої інстанції рішення про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача №161-19 від 18.04.2019 року, повністю відповідає належному способу відновлення порушених прав позивача.
При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що позивач використав ОАЕ у якості транзитної країни для потрапляння до Афганістану, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно вищевказаного листа ТОВ "Аероклуб-АМС" від 13 квітня 2016 року №04/А підтвердити або спростувати факт виїзду позивача до країни громадянської належності (Афганістан) неможливо, у вказаному листі наявна інформація про бронювання квитка, а не про виїзд позивача з України до Афганістану.
Крім того, у проїзному документі біженця №ПБ 004055 відмітки щодо перетину позивачем кордону Ісламської республіки Афганістан відсутні.
У постанові Верховного суду України від 17 жовтня 2018 року у справі №815/476/17 (аналогічній справі) суд дійшов наступних висновків: «при з`ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, то це буде свідчити, за відсутності доказів зворотного, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни. Біженець, який клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися таким, хто відновив використання захисту, тільки якщо такий захист йому фактично надано».
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що позивач виїжджав з України до Афганістану, сам факт придбання авіаквитків на рейс не свідчить про те, що ОСОБА_1 ними скористався. 
Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не передбачено.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23.01.2020 р.

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шеметенко Л.П.